Az ιjszaka kφzepιn egy szφrnyϋ rιmαlom gyφtφrt.
Melyben felkelek ιs rαjφvφk, hogy elfelejtettem leszegelni egy lαdαt.
Szσval odamegyek, mιg ha ιpp esik is...
ιs hαt ugye felιbresztek mindenkit a kalapαcsolαsommal...
csakhogy nem a lαdαt szegecselem, hanem egy koporsσt.
Egy koporsσt szegecseltem. Ezt lαttam αlmomban.
"Mit jelenthet ez?" "Honnan jφhet ez az αlom?"
Nos, lehet, hogy a halαl kukucskαl be rαm ezen az αlmon keresztόl,
hogy aztαn majd a valσsαgban eljφjjφn ιrtem.
Szσval ma van augusztus 6-ika, kedd.
Feszόltek voltunk, de izgatottan vαrtuk a pillanatot. Kιszen αlltunk.
Mindenki egyre inkαbb ideges lett.
De vιgόl kιszen αlltunk ιs azt mondtuk: "Okι, csinαljuk!"
Szσval beugrottunk a teherautσba...
"Nem fogunk meghalni, megϊsszuk ιlve."
Emlιkszem a kόlφnφsen feszόlt csendre a furgonban.
Alan teljesen magαba fordult,
Philippe nagyon izgatott volt.
Ami engem illet, ιn kυvι dermedtem a fιlelemtυl.
Ιn egy munkαsnak φltφztem, vιdυsisakkal, trikσval,
ιs egy rakat tollal a zsebemben, mint egy igazi amerikai.
Ez nagyon jellemzυ volt az amerikaiakra.
Ιn a Dιli Toronyba vezιnyelt csapat tagja voltam.
Zαrσrαra ιrkeztόnk egy nagy kosαrral, benne az φsszes felszerelιsόnkkel.
A mαsik csapat, akik az Ιszaki Toronyba mentek,
όzletembereknek φltφztek, νgy υk kevesebb cuccot is vittek,
asszem csak egy csφvet, amiben az νj volt.
Ιrezni lehetett a feszόltsιget Jean-Louis ιs Albert kφzφtt.
Lαttam Jean-Louis arcαn, hogy nem bνzik Albert-ban.
Az a rossz ιrzιsem volt, hogy valami nem stimmel ezzel a gyerekkel.
Mintha nem is egy csapatban lennιnk.
Fιlelem volt a levegυben.
Rαjφttem, hogy mιg akkor leszόnk a legszerencsιsebbek,
ha "csak" letartσztatnak minket.
Efelυl nem volt kιtsιgem.
Nem ιrtettem, hogy a tφbbiek miιrt nem aggσdnak hozzαm hasonlσan.
Ιreztem, hogy vνzszintesen megyόnk Manhattan utcαin,
aztαn hirtelen egy lejtυ jφtt.
A lejαrσn voltunk. "Elnyelt minket az σriαs!"
Philippe hozzαm fordult: "Tudom, mi lesz velόnk...
mαr befelemenet lekapcsolnak minket."
Hirtelen mαr nem egy αlom volt. Valσsαggα vαlt.
Nem tudott mαr tovαbb ϊgy ιlni, hogy mιg csak meg sem prσbαlta
meghσdνtani azokat a tornyokat;
egyszerϋen csak ϊgy ιrezte, ezek a tornyok υhozzα tartoznak.
Olyan volt, mintha direkt neki ιpνtettιk volna υket.
"Egyszer volt, hol nem volt..."
Νgy kezdυdnek a tόndιrmesιk, ιs valσjαban az ιn tφrtιnetem is egy tόndιrmese.
Itt vagyok fiatalon, 17 ιvesen, egy rossz foggal a szαmban,
az egyik nem tϊl meseszerϋ francia fogorvosi vαrσban,
halvαny fιlhomαlyban egy 40W-os izzσnak kφszφnhetυen.
Ιs itt vannak az φreg nιnik, meg mindenki, tudjαtok,
akik szιpen csendben olvasgatnak, mire ιn meg egyszer csak megdermedtem.
Kinyitottam ugyanis egy ϊjsαgot,
ιs valami fensιgeset pillantottam meg benne,
valamit, ami megihletett. Az ikertornyokat lαttam.
Ιs a cikk csak annyit νrt: "Egy nap ezek a tornyok αllni fognak!"
Mιg csak meg sem ιpνtettιk υket.
ιs: "Ha megιpόlnek, ezek lesznek a vilαg legmagasabb ιpόletei!"
"No, ez kell nekem, mint az αlmom elsυ kιzzelfoghatσ rιsze...
de most mindenki lαt... akkor is kell nekem ez a lap."
Szσval egy aprσ kis tόsszentιs αlcαja alatt: "Hapci!"
Kitιptem a lapot, gyorsan be a kabαtom alα ιs sipirc haza.
Na persze, utαna mιg egy hιtig fαjt a fogam,
de kit ιrdekel ez a fαjdalom, ha egyszer vιgre van egy αlmom!
Αltalαban, ha van egy αlmod, egy cιlod, akkor az αlmod tαrgya kιzzel foghatσ.
Ott van elυtted, ιs... fantasztikus,
de ugyanakkor folyton cνvσdsz is rajta, mert szembesόlsz vele.
De az ιn αlmom tαrgya mιg csak nem is lιtezett.
20 ιves voltam.
Egy szαnalmasan fιlιnk lαny.
Nagyon megfogott az egyιnisιge.
De ami mιg inkαbb megfogott, ahogy kφnyφrtelenόl futott utαnam,
azok utαn, hogy mιg csak alig ismertόk egymαst.
Virαgokkal lepett meg, randikra hνvott,
szerelmes leveleket kόldφtt.
Teljesen elolvadtam,
megbabonαzott, vιgem volt; igen, νgy tφrtιnt.
Megmutatta a kφtιlmutatvαnyait.
A kert vιgιben volt kihϊzva egy kφtιl.
Σrαkig bαmultam, ahogy sιtαl rajta.
Akkoriban mιg nem volt annyira tapasztalt.
Mιg ιpp csak elkezdte a karrierjιt, mint kφtιltαncos.
Elvαlaszthatatlanokkα vαltunk.
Ami azt illeti, az egιsz ιletem rσla szσlt.
Soha nem ιrdeklυdφtt, hogy nekem is van-e valamilyen vιgzetem, cιlom, amit kφvetek.
Elιg vilαgos volt, hogy az φvιt kellett kφvetnem.
Annie jobban ismert, mint bαrki mαs.
Annie ott volt mellettem, mikor felfedeztem a kφtιltαncolαst,
a nagy zφld szemeivel mozgatott engem.
Mikor φsszeφlelkeztόnk, ϊgy nιztόnk ki, mint kιt gyerek,
akik ιpp a kφvetkezυ csνnytevιsόkφn tφrik a fejόket.
Fiatal, autodidakta kφtιltαncoskιnt
sokat αlmodoztam... ha nem is a vilαg meghσdνtαsαrσl,
de mint egy mϋvιsz, kόlφnbφzυ csodαs szνnhelyek meghσdνtαsαrσl.
Egy nap azt mondta:
"Szeretnιk egy kφtelet hϊzni a Notre Dame-ra."
Elυszφr azt hittem, csak viccel, de kφzben azt is tudtam...
Azt is tudtam, hogy van egy kis rαciσ a dologban, nem lehetetlen,
νgy aztαn egyre tφbbet ιs tφbbet beszιlgettόnk rσla.
Majd aztαn elkezdtόk megtervezni.
Kφrόlbelόl egy ιvbe telt, mire megtalαltuk a mσdjαt.
Jean-Louis rφgtφn az elejιn leszφgezte, hogy illegαlis az egιsz.
Tehαt tudtam, hogy tφrvιnytelen, amit teszόnk, de ez csak mιg izgatottabbα tett.
Szemben a tφrvιnnyel, de nem valami gonosz, bϋnφs szαndιkkal.
Csodαs volt!
El tudjαk kιpzelni, hogy felkelnek reggel, elindulnak a vαrosba,
majd egyszer csak egy kφtιltαncost lαtnak a Notre Dame tornyai kφzφtt?
Αlomszerϋ.
Ez, ami igazαn vonz engem.
Valami olyan kihνvαs, ami alapbσl lehetetlennek tϋnik.
Ιs mindekφzben valami csodαlatosat alkotni,
mellyel nem hogy csak nem sιrόl meg senki, de valahol mindenki kap valami kόlφnlegeset.
Philippe egyszer csak feltϋnt a kφtιlen.
Lenyϋgφzυ volt.
Bementem a katedrαlisba nagy izgatottan,
ιs ahogy beιrtem a templomhajσba, lαttam, hogy ιppen
egy nagy ceremσnia zajlik a Notre Dame-ban.
Tucatnyi pap volt ott, fehιrbe φltφzve, φsszekulcsolt kezekkel.
A fφldφn fekόdtek, elmιlyόlten, arccal a fφld felι.
Meg voltam dφbbenve, a lιlegzetem is elαllt.
Aztαn az orgonista fordult hozzαm: "Maga mit csinαl itt?"
Mire ιn: "Egy kφtιltαncos van fenn a tornyokon."
Kicsit csodαlkozva nιzett rαm ezutαn,
ιs csak annyit mondott: "Tιnyleg? Egy kφtιltαncos?"
"Ez fantasztikus!"
Beιrtόnk a furgonnal.
Αtjutottunk az elsυ biztonsαgi korlαton.
Bemutattuk a cιges iratokat, meg a hamis szαmlabizonylatokat.
Minden a terv szerint haladt.
Aztαn megint vνzszintesen haladtunk,
hisz mαr beιrtόnk a tornyok fφldalatti garαzsαba.
Aztαn haladtunk szιpen... Ismertem a tervet - hihi.
Haladtunk szιpen a Dιli Torony teherliftje felι.
Minden a terv szerint volt. Sνnen voltunk.
Az alapterv nagyon egyszerϋ volt.
Voltak azonosνtσ kαrtyαink, szσval egyszerϋen csak be kellett sιtαlnunk.
Miutαn mαr bejutottunk... Simαn kellett mindennek mennie.
Eljφtt az idυ.
Valσsαgos υrόlet volt a szemιben, igazi szenvedιly,
υszinte rajongαs: "Itt az idυ, bαrmi is legyen, most megcsinαlom!"
Magαhoz szorνtott, mintha soha tφbbι nem lαtnαnk egymαst.
Ha meghalnιk, milyen gyφnyφrϋ halαl ez.
Meghalni, mikφzben az igaz szenvedιlyednek hσdolsz.
Egyik ιjjel betφrtόnk a Sydney-i kikφtυi hνd pillιrιpόletιbe,
bevittόk az φsszes felszerelιst, kihϊztunk egy kφtelet,
majd reggelre elhϊztunk onnan, leόltόnk az utcαra,
ιs csak figyeltόk, ahogy Philippe odavissza sιtαlgat rajta.
A tιny, hogy a kφtιlen sιtαlαs halαlosan veszιlyes,
tulajdonkιppen jσ dolog, mert arra φsztφkιl, hogy vιresen komolyan vedd.
Elιg egy fιlmillimιternyi hiba,
vagy egy negyedmαsodpercnyi dekoncentrαciσ, ιs mαris halott vagy.
Ez a Sydney-i kikφtυi hνd volt, ιs a forgalmat fenntartottαk.
A rendυrsιg persze percek alatt kiιrkezett.
Mikor aztαn elkaptαk,
az elsυ dolga az volt, hogy lenyϊlta a biztos ϊr σrαjαt.
Philippe kιpes volt csak lekapni a fickσ σrαjαt a csuklσjαrσl,
ιs zsebre vαgni!
Ezek az ikertornyok nem mentek ki a fejembυl.
Folyton azokon jαrt az eszem.
Ahogy visszaιrtem Pαrizsba, rφgtφn az arcomba kaptam:
Paris Match magazin, dupla oldalas cikk - "Az ikertornyok megιpόltek!"
De persze a kιpeken egybυl lαttam, hogy a gerendαk mιg nem voltak befedve,
mιg nem voltak lefestve, munkαsok voltak mindenhol.
Gondoltam, talαn mιg pαr hσnap kell nekik, talαn egy ιv, ki tudja?
Mιg folyik az ιpνtkezιs, νgy mιg besurranhatok.
Egyik nap egy fιnykιpet mutatott nekem, kιt ιpόletrυl egy magazinban.
Akkor egy kissι megijedtem.
Ιpeszϋ ember nem akarhat felmenni olyan magasra, 450 mιter magasba.
Kezdett az egιsz dιmonivα vαlni. Csak annyit akartam mondani: "Netovαbb!"
A terv szerint az φsszes felszerelιsemet a 82-ik emeletig kellett volna felvinnem,
ugyanis ott volt Barry rejtekhelye.
Volt neki mindkιt toronyban, ugyanazon az emeleten.
Szσval odavittόk volna a cuccokat a teherlifttel.
Mondtuk: "Szαllνtmαny a 82-ikre." Ιs Barry fogadta volna, szσval minden okι.
Akkoriban Kutatαsi rιszlegvezetυ voltam
a New York Αllami Biztosνtαsi Vαllalatnαl.
Ιppen akkor kφltφztόnk be, νgy az enyιm volt
mindkιt toronyban a legfelsυ, mιg foglalt iroda.
Tudtam, hogy lesz egy-egy csapat mindkιt toronyban,
ιs hogy a felszerelιseiket hozzαm szαllνtjαk.
Aztαn onnan majd mιg tovαbb cipelik... 28 emeleten keresztόl.
A teherliftet mϋkφdtetυ munkαs nem hallotta pontosan, ahogy
a csoportvezetυ kiαltotta, hogy: "82-ik emelet!"
Persze ezen kνvόl oda is volt νrva a szαllνtαsi bizonylatra meg az φsszes csomagra.
De υ minket kιrdezett: "Melyik emeletre is?"
Akkor aztαn gondoltam, ez az, ιs habozαs nιlkόl mondtam: "A 104-ikre!"
"Okι, nekem nyolc. Vigyαzzanak a kezόkkel!" ιs "kling", a liftajtσ bezαrult.
Benn αlltunk ebben a furnιrlemezbυl kιszόlt ideiglenes teherliftben,
ϊtban felfelι,
tφk sφtιtben, ϊtban a "menny" felι.
A fekete sφtιtsιg szόrkιbbre vαltozott,
ιs felettόnk lαttam egy kis lyukat, ami egyre vilαgosabbα vαlt.
Egy csφppnyi fιnyt lαttam. Az ιgbolt volt az.
Felιrtόnk ιs ott voltunk csak nιhαny emelettel a tetυ alatt,
minden felszerelιsόnkkel.
Annie jφtt az irodαmba, ιs kφzφlte, hogy
igencsak nagy szerencsιjόk volt
a teherlifttel,
ιs νgy megspσroltak 20 emeletnyi cipekedιst.
Namost, egy elhagyatott emeleten talαltuk magunkat, a 104-iken,
ιs az elsυ dolgunk volt, hogy kipakoltunk, ιs elυkaptuk a felszerelιseket.
Hirtelen egy υrt hallottam kφzeledni.
Gyorsan kφrbenιztem ιs meglαttam azt a ponyvαt...
Szσval megragadtam Jean-Francois-t, ιs belφktem a ponyva alα,
ιs egybυl hallottam is Jean-Francois-t kiabαlni: "Ααα!"
Ez a gerenda a liftakna fφlι volt fektetve, 400 mιteres mιlysιggel alatta.
- "Mi? Bemegyόnk ez alα?" - "Hαt... el kell bϊjnunk a ponyva alatt..."
Donald elkezdett habogni: "Vαrj, a lαbam!... Vαrj egy kicsit, hova lιphetek?"
Ιs hirtelen egyszer csak abban a feszόlt pillanatban csak annyit mondtam:
"Tudod mit φregem? Ιn erre kιptelen vagyok."
Mire υ csak ennyit: "Okι, akkor nyomαs innen, menj!"
"Gyorsan nyomαs!" - Nem is tudom, ki volt boldogabb, ιn vagy Donald. Mindegy is, Donald lelιpett.
Hatαrtalan boldogsαg.
Olyan boldog voltam, hogy nem kellett oda bemennem.
Rohantam lefele, 110 emeletet.
Mintha egy αlom lett volna, amiben soha nem ιrsz le.
Csodαs volt.
Szσval ott vagyunk a ponyva alatt, halαlra rιmόlve.
Nem kellett noszogatnom Jean-Francois-t, hogy ne mozduljon.
Ιreztόk egymαst, mintha φsszekapcsolσdtunk volna.
Ιs megjφtt az υr. "Vajon lαtott minket?"
"Vajon hallott minket?" "Vajon lαtja a ponyvαt mozogni?"
De az υr csak tovαbb kφzeledett, ιs nekitαmaszkodott az egyik szerkezetnek.
Talαn egy lιpιsnyire volt tυlόnk.
Hallottam a walkie-talkie-jαt recsegni, hallottam, ahogy elυvesz egy cigit,
az φngyϊjtσja csattanαsαt, a pφfιkelιsιt,
a cigarettαja ιgιsιt...
Mintha csak a fόlemhez dυlt volna.
Szσval ott tόppedtόnk, meg se moccantunk. Majdhogy nem is lιlegeztόnk.
"Vαrunk 18:00-ig, 18:30-ig."
Aztαn elindultunk felfelι.
Nem talαlkoztunk senkivel a lιpcsυhαzban, senkivel a tetυ alatt.
Simαnak tϋnt minden.
Aztαn hirtelen meghallottuk, hogy valaki jφn a lιpcsυhαzbσl.
Halαlra rιmόltόnk.
Gyorsan odafutottunk egy lehetsιges bϊvσhelyhez, ιs elbϊjtunk.
Hallottuk a lιpιseket, a walkie-talkie zajαt.
Ιs ezek a zajok csak mιg rιmόltebbι tettek minket.
Nιha vagy 10 percig se hallottuk az όrgιt.
Mαr azt hittόk, elment. Aztαn hirtelen...
hallottuk kφhφgni, vagy megint a walkie-talkie-jαt,
amibυl tudtuk, hogy pont mellettόnk van, νgy nem tudunk beszιlni.
Hαt elkezdtόnk irogatni egymαsnak.
Folyton azt kιrdezgettόk egymαstσl: "Szerinted most?", "Α, vαrjunk mιg!"
Kιnyelmetlen volt, de...
ha egyszer megιrted, hogy nincs mαs vαlasztαsod,
megprσbαlsz befιszkelυdni, ιs vαrsz.
Φltφnyben voltunk. άzletembereknek φltφzve.
Kiφltφzve φltφnyben, egy nehιz felszerelιssel,
egy halom doboz mφgφtt rejtυzkφdve... Nem tudtuk volna kimagyarαzni magunkat.
Ha akkor elcsνptek volna minket, akkor vιge, annyi.
"Mi van, ha az υr mιg mindig itt van, ιs csak jαtszadozik velόnk?"
"Mi van, ha csak arra vαr, hogy megmozdoljunk ιs akkor lecsap rαnk?"
"Vαrnunk kell!"
Hogy kicsit nyugtassam magam, az emlιkeimbe merόltem.
A sok όrφm ιs φrφm, sok ιvnyi αlmodozαs,
tφbb hσnapnyi szervezιs...
Jσ ideig a mϊltba rιvedtem.
A kφzt szolgαljαk ezek az ιpόletek,
ιs nem csak az αllamok kφzti egyetιrtιst segνtik elυ,
hanem a vilαg nemzetei kφzφtti kommunikαciσt ιs harmoniαt is.
1974 januαrja volt.
Felmαsztam a kis hαzikσm tetejιre, ιs azt kiαltottam: "Amerika, jφvφk!"
Abban a minutumban, mikor felιrtem a lιpcsυkφn a metrσbσl, ιs felnιztem a tornyokra,
rφgtφn tudtam, hogy nincs αlom.
Tudtam, hogy, az αlmom ott helyben szerte foszlott.
Lehetetlen, lehetetlen, lehetetlen! Egyιrtelmϋen lehetetlen!
Nem is a kφtιlen sιtαlαs olyan magasan, nem egιszen erre gondoltam,
hanem, hogy lehetetlen egy rakat nehιz felszerelιst titokban felvinni,
kihϊzni egy kφtelet, ιs σrαkig ott tartani...
egyιrtelmϋen tϊlmutatott az emberi lehetυsιgeinken.
De valami legbelόl mιgis vonzott benne, hϊzott magαhoz.
Ekkor beszιlt nekem a tervιrυl.
Azt mondta: "Egy kφteletet szeretnιk hϊzni a kιt WTC-torony kφzι."
Mire ιn: "Okι, ez elιg vadnak tϋnik."
Ϊgy ιrtem, azelυtt mιg sohase talαlkoztam kφtιltαncossal,
szσval fogalmam sem volt... Nem is foglalkoztatott akkoriban,
hogy bαrmilyen tettemnek milyen kφvetkezmιnyei lehetnek.
Egyszerϋen csak jσ mσkαnak tϋnt, amibυl kαr lenne kimaradni.
Szσval magamnak is csak ezt mondtam: "Persze, gyerόnk! Csinαljuk!"
Az elsυ alkalommal, mikor felmentόnk a lifttel,
a 86-ik emeletig jutottunk.
Mikor odaιrtόnk, egy υrrel futottunk φssze.
Egybυl faggatni kezdett: "Mit keresnek itt?" Nyνlvαnvalσ volt, hogy nem mehettόnk tovαbb.
El is indultunk lefelι a lifttel, amikor eszόnkbe jutott:
"Miιrt nem megyόnk fel gyalog?"
Elindultunk hαt a 110-ikre, a legfelsυ emeletre.
A vilαg tetejιn voltunk.
Kιt σriαsi betonlapot lαttunk, szinte csupaszon, nιhαny ιpνtυ-kellιkkel rajtuk.
Semmi kerνtιs, semmi vιdυhαlσ, semmi... Megdermedtem.
Lαttam a mαsik tornyot, ιs elkιpzeltem a kettυ kφzφtti ϋrt.
Ιs ha csak elkezdenιk futni ezen a betonlapon,
egy mαsik ιletbe pottyannιk.
Ιs lassan arra gondoltam: "Okι, ez lehetetlen, tutira..., Αlljunk hαt neki!"
Csinαltam egy csomσ kιpet, gondolvαn,
hogy talαn ide lesz kφtve a kαbel, vagy tαn ezt a kαbelt hasznαlhatnαnk...
Akkor mιg nem tudta biztosra, hogy fogja kikφtni a kφtelet, ha eljφn az idυ.
Ϊgy dφntφttem, rajzolok egy kis αbrαt a lιpcsυhαz falαra,
mint egy bizonyνtιk magamnak,
ami megmutatja, milyen lιpιsekkel jutottam el
az eleinte lehetetlennek tϋnυ αlomtσl a pillanatig, amikor ott αllok a kφtιlen.
Mιg egy helikoptert is bιreltem,
hogy Jim csinαlhasson pαr kιpet a tetυrυl, az ott lιvυ eszkφzφkrυl,
hogy aztαn ez alapjαn kιszνthessόnk egy modelt, mιrιsi cιlokbσl.
De nekem is fontos volt lαtnom, hogy mindez valσban lehetsιges-e.
Magasabbra akart menni, mint amilyen magasan a kφtιlsιta be volt tervezve.
Νgy akarta ϊgymond becsapni magαt, legyυzni a fιlelmιt,
hogy aztαn ha eljφn az idυ, kevιsbι tϋnjφn magasnak a kφtιlsιta helyszνne.
Egyik nap kaptam egy kιpeslapot egy "W"-vel rajta, mint World Trade Center.
Addig mιg nem is hallottam a WTC-rυl.
Ιs Philippe rajzolt egy kis kφtelet is a tornyok kφzι.
Azt gondoltam: "Hαt persze, ezek a tornyok ezιrt vannak ott - Philippe-ιrt!"
Ezek utαn visszamentem Franciaorszαgba.
Ιs mikor megιrkeztem, mιgcsak haza se mentem,
egybυl rohantam rιgi barαtomhoz, Jean-Louis-hoz, ιs mondtam neki: "Van egy ϊj φtletem!"
Tudtuk, hogy ezt legαlisan nem tudjuk megcsinαlni.
Ϊgy ιrtem, senki... senki nem ismerte Philippe Petit-t.
Senki nem ismert minket, νgy odamentόnk volna ιs megkιrdeztόk volna:
"Elnιzιst, tehetnιnk egy kφtelet a WTC-tornyokra?" Egybυl kivαgtak volna minket.
Szσval prσbαltam Philippe-bυl minιl tφbb infσt kiszedni.
"Te ott voltαl,"
"mondtad, hogy mαr tνzszer voltαl a tetυn, de mit tudsz mondani..."
"...milyen infσd van, amit fel is tudunk hasznαlni?"
Mire υ: "Hαt vannak kιpeim, ιs a kφtelet..."
"Mιg nem tudom, hova tehetnιnk a kφtelet, de majd a kιpekbυl kitalαljuk."
Ez a legjobb hely.
Egy perce mιg azt mondtad, hogy az egιsz hely nyόzsφg a rendυrφktυl.
Ezt csinαltatjαk veled, ha bφrtφnben vagy.
Lemosatjαk veled az ilyen felhυkarcolσk ablakait.
Prσbαltam... φsszegezni a fejemben az infσkat,
ιs rα kellett jφnnφm, hogy szinte semmink sincs.
Υt nem a tornyok kφzφtti kφtιlsιta emelkedett ιrzιse vezιrelte,
υt ez vezιrelte: "Segνtek Philippe-nek, ιs nem engedem, hogy megφlje magαt."
"Nem akarom, hogy lekapcsoljanak minket, ιs gyυzni akarunk, nem kudarcot vallani."
Szσval sok ilyen dolog miatt - melyek egyιbkιnt nemesek ιs ιrthetυek voltak,
majdnem υ lett a... Sokat veszekedtόnk...
"Nincs elιg infσd, Philippe, egy normαlis terv kidolgozαsαhoz."
Visszamentem hαt, ιs ez volt a mαsodik lαtogatαsom Amerikαba.
Ezϊttal minden idυmet az ikertornyok kφrόli nyomozαssal tφltφttem.
Minden erυmet erre fordνtottam. Ιjjel-nappal.
Jegyzeteket kιszνtettem, firkαkat rajzoltam, egy egιsz fόzetet teleνrtam ezekkel.
Kilestem, milyen cιgek furgonjai mennek le a szαllνtαsi rιszlegre.
Be is mentem az ιpόletbe. Ebιdidυben volt rα alkalmam, persze αlruhαban.
"...Ϊgy tϋnt, a munkαsok normαl kocsikkal ιrkeztek..."
Egy idυben, annyira lefoglalt a kιmkedιs, a jegyzetek kιszνtιse a tornyokrσl,
hogy nem vettem ιszre, hogy egy ιpνtιsi rιszlegen vagyok,
ιs νgy azt sem, hogy az egyik pallσbσl egy szφg kandikαl ki.
Νgy aztαn az a frαnya szφg a talpamban kφtφtt ki. - 3 nap αgyhoz kφtve.
Ott voltam a mankσmmal, cselekvιskιptelenόl - gondoltam ιn.
De nem, nem, nem. Ιppen az ellenkezυje.
Csodαlatos volt, egy ember mankσval. Φvι az egιsz vilαg!
Az υrφk ezzel jφttek: "Segνthetόnk? Tartjuk az ajtσt Φnnek!"
Mindenki ezt hajtogatta: "άljφn le, pihenjen!", senki nem kιrt azonosνtσ kαrtyαt,
senki nem kιrdezte: "Maga meg mit keres itt?", fantasztikus volt.
Szσval megfogadtam, mιg ha meg is gyσgyul a lαbam,
a mankσt tuti nem teszem le.
Νgy elιg furαnak tϋnhetett, ahogy letettem a mankσmat, kφrbeszaladtam,
elvιgeztem pαr mιrιst a tetυn, majd ezek utαn visszavettem a mankσt.
Egyszer mikor fenn voltunk, iszonyatosan fϊjt a szιl,
ιs mαr nem is tudom pontosan, miιrt is mentόk fel akkor.
Alig mertem kimenni a tetυre a csapσajtσn keresztόl,
ιs Jim - valahogy megkapaszkodott -, ιs mαr nem is tudom, hogyan,
de csinαlt rσlam egy fιnykιpet, ahogy ιn is vadul kapaszkodom egy oszlopba,
az ιpόlet legtetejιn, ιs a testem szinte vνzszintesen "lebeg".
A szιl szinte elfϊjt.
- Szσval mi lesz, ha...? - Nagyon ijesztυ volt.
Ez volt az elsυ alkalmak egyike, mikor rαjφttem, mekkora kαosz van odafenn,
milyen kφrόlmιnyek vannak, mekkora magassαg... mikor rαjφttem, mibe is vαgtuk a fejszιnket.
"Mi lesz, ha ιn kφtφm ki a kφtelet, ιs valami tφrtιnik?"
Egyre inkαbb megszαlltak ezek a kιtelyek, ahogy kφzeledtόnk a nagy esemιny napjαhoz.
Aztαn egyszer csak azt mondtam: "Nem, nem vagyok kιpes segνteni."
"Nem vagyok kιpes a csapattal ott lenni a tetυn."
Itt vagyunk,
a WTC tetυje alatt, egy ponyva alatt megbϊjva.
Minden alkalommal, ha meghallottunk valami kis neszt, nem tudtuk pontosan,
hogy csak egy kartonpapνrt csapdos a szιl,
vagy egy υr jφn, vagy egy walkie-talkie recseg...
Fϊrtam egy kis lyukat a vαsznon egy gιmkapoccsal, majd szιpen kitαgνtottam
egy golyσstoll hegyes vιgιvel.
Νgy legalαbb az egyik szememmel ki tudtam lesni,
ιs megnιzni, hogy mιgis mi van odakint.
"Hαny σra lehet?" "Besφtιtedett mαr?"
"Σ, hallottam valamit. Prσbαljunk meg kimαszni a ponyva alσl!"
A lαba az orromnαl volt,
az ιn lαbam meg az υ karjai kφzφtt,
teljesen φsszegabalyodtunk.
Azt hiszem, mondhatom, hogy addigra mαr elιg jσl ismertόk egymαst.
Ehhez a helyzethez viszonyνtva azonban, szinte alig ismertem ezt az embert.
Egyre tφbb zajt hallottunk a tetυ felυl. Hangokat, gιpeket...
Nιha tαvolinak tϋntek, nιha viszont nagyon kφzelinek.
Mintha valaki sιtαlgatott volna odafent.
"Jesszus, ezek ιjjel is dolgoznak?!"
"Νgy esιlyόnk sincs vιghez vinni a mutatvαnyt."
"Minιl tovαbb rejtυzkφdunk, minιl tovαbb bϊjkαlunk,"
"annαl kevesebb idυnk marad megcsinαlni azt, amit meg kell csinαlnunk odafent."
Feszόltek voltunk. Ϊgy tϋnt, mindkettυnknek elege van az egιszbυl,
ϊgy tϋnt, egyikόnknek sem kellene ott lennie.
"Van valami, ami miatt nem tudok megbνzni ebben a fickσban."
Nem tϋnt elkφtelezettnek a dolog irαnt. "Mit keres ez itt?" - gondoltam.
Mikor befejeztem az egyetemet, Pαrizsba repόltem, ιs φsszefutottam Philippe-pel.
A kezembe nyomott valami diagramfιlιt,
meg egy fιnykιpet errυl a bizonyos ιpόletrυl, ami akkor kιszόlt New York-ban.
- Ez mαr elιg nagy, mi? Elιg nagy. - Ιs a kφtιl?
Ιn csak bambαn bαmultam, hogy milyen hatalmasak ezek a tornyok,
mikφzben Philippe meg olyan lelkes volt, hogy meghσdνthatja υket.
Szσval azt hiszem... az elsυk kφzφtt voltam, akik a csapatba kerόltek.
Azt akartam, hogy ezen a nagy rιten, ezen az σriαsi mezυn,
prσbαljuk meg reprodukαlni... ha nem is a WTC-tetυket - az drαga lett volna,
de legalαbb egy kφrvonalazott ϊtat, hogy gyakorolhassunk.
Ϊgy akarta kihϊzni a kφtelet,
hogy az pontosan egyezzen a kιt torony kφzti tαvolsαggal.
Hogy aztαn minιl tφbbet gyakorolhasson ezen.
Mιg ha mellι is όtok, nem szαmνt.
Ϊgy emlιkszem, leginkαbb egy kempingre, egy gyakorlσ tαborra hasonlνtott az egιsz.
Alapjαban vιve azιrt voltunk ott, hogy kiφtφljόk, megtervezzόk,
megvizsgαljuk minden szemszφgbυl, hogyan is tudjuk megvalσsνtani a mutatvαnyt.
Valaki figyelmeztette, hogy a tornyok alapvetυen rugalmasak,
hogy akαr a szιl is kιpes kicsit kiingatni υket.
Ezutαn elιg nagy volt az aggodalom.
Ezek utαn megkιrtem a barαtaimat, hogy rαngassαk a kφteleket.
Ott volt, Mark az "Ausztαl", Jean-Louis, Annie.
Fφl-alα ugrαltunk a kφteleken.
Prσbαltuk kibillenti Philippe-t az egyensϊlyαbσl.
A World Trade Center mαs volt, mint az elυzυ ιpόletek,
60 mιter volt a tornyok kφzφtt.
Adva volt a kιrdιs: "Hogy juttatjuk αt a kφtelet egyik toronyrσl a mαsikra?"
- Odanιzz mαr! - Tetszik?
Meg kellett talαlnunk a mσdjαt, hogy αtdobjunk valamit,
aztαn, hogy hϊzzunk egy vιkony fonalat kφzιjόk, majd egy normαl kφtelet,
ιs vιgόl magαt a huzalt, amin aztαn Philippe αtmehetett.
Elυszφr egy tαvirαnyνtσs kisrepόlυre gondoltam.
Focilabda, baseball-labda... - "Akkor elυbb meg kell tanulnok baseball-ozni,"
"...kιt hσnappal a nagy esemιny elυtt... Nem, nem, semmikιpp."
Aztαn Jean-Louis jφtt elυ egy υrόlt φtlettel.
Nem is engedtem neki befejezni a mondatot: "Philippe, mit szσlsz egy νjhoz meg egy nyνl..."
A nyνl vιgιbe fϊrtunk egy aprσ kis lyukat,
aztαn szιpen αtfϋztόnk rajta egy hosszϊ damilt.
Az φtlet az volt, hogy Jean-Louis...
hogy αtlυjje a nyilat egyik ιpόletrυl a mαsikra.
Aztαn persze, akαrhogy is prσbαltuk, nem akart φsszejφnni.
Ez hasznαlhatatlan, csinαlj egy rendeset!
A vιgιn terveztόk egy kϊp alakϊ orsσt,
hogy a damil rendesen kitekeredjen, ιs szabadon αtrepόljφn.
- Nagyszerϋ. - Hι, pont a kiszabott helyen van. Pontosan!
Gyerekkιnt mindenhova felmαsztam.
Rαhagytam a pszicholσgusra, hogy rαjφjjφn miιrt. Talαn νgy akartam elmenekόlni mindentυl.
Talαn egy mαsik szemszφgbυl akartam lαtni a vilαgot,
mint egy igazi felfedezυ.
Ki tudja, de nem is ez a lιnyeg. Folyton felmαsztam mindenhova,
ιs senki, sem a szόleim, sem a tanαraim, senki nem tudott leαllνtani.
Hallottam kφtιltαncosokrσl,
olyan bαtor fιrfiakrσl ιs nυkrυl. akik nagy magassαgokban sιtαltak.
Gondoltam: "Ez semmi, ezt ιn is megcsinαlom a kφteleimmel."
Francba, bαrcsak jobban tudnαm szabαlyozni! Mιg egy pαr lιpιs jσl jφnne.
Mindig ott volt ιs mιg most is ott van az a "rossz fiϊ" Philippe jellemιben.
Nagyon szigorϊ neveltetιsben rιszesόlt.
Ιs soha nem is kσborolt tϊl messzire a tφrvιnytelen ϊton,
de szeretett bizonyos mιrtιkϋ szabadsαggal ιlni.
Olyan lelkes, olyan kreatνv,
hogy szαmαra minden egyes nap mϋvιszi alkotαs.
Ami legjobban vonzotta ebben az egιsz vαllalkozαsban
amellett, hogy egy csodαlatos show-mϋsor volt,
hogy olyan volt, mint egy bankrablαs.
Ez roppantul tetszett neki.
Σ, a francba. Nem jσ, mert...
Fokozatosan, egyre komolyabbα vαltak a dolgok,
mert mαr ideje volt egy normαlis tervet kidolgozni.
Ιs az igazi vitαk Jean-Louis ιs Philippe kφzφtt
csak ekkor kezdυdtek.
Mark azt mondja: "Ha valaki rαnk nyit a lιpcsυhαzban,"
"ιs meglαt minket a nagy cuccokkal... no, az nem lesz jσ."
Vαrjatok, figyeljetek! A lιpcsυhαzban bαrki ιszrevehet minket.
Ezιrt kell lennie kφzφttόnk munkαsembernek ιs όzletembernek is.
Ez jσ lesz. Ez is jσ. Ez viszont nem jσ.
Okι, tegyόk fel, hogy bejutottunk az ιpόletbe, akαrhogy is csinαltuk.
A bibi ott van, amikor kiszαllunk a liftbυl a legfelsυ emeleten.
Ha ezt nιzzόk, jobb, ha όzletemberek leszόnk.
- Nem, inkαbb munkαsemberek... - Vαrjαl, hadd fejezzem be!
Nem tudtuk elkιpzelni,
hogy juthatnak be a tornyokba ιszrevιtlenόl.
Mιg maguk sem tudtαk, hogy jutnak be.
Mαr a legelejιtυl ιreztem,
hogy Jean-Louis nagyon nagy felelυsιget ιrez a vαllαn,
ιs nem fogja hagyni, hogy Philippe a sajαt mσdjαn csinαlja,
talαn mert ϊgy ιrezte, Philippe kιptelen tisztαn lαtni.
Nem! Totαl hόlyιk vagyunk!
Jean-Louis tudta, hogy ιn az υ oldalαn αllok,
ιs Philippe is tudta, hogy ιn Jean-Louis-val vagyok.
A szakνtαsunk elυtt jσval
Annie egy rφgφs ϊtra kapott meghνvot, New York-ba.
Ami magαban rejtett gyengιdsιget, zsarolαst, fenyegetιst, sιrtegetιst... kφnnyeket.
De nekem szόksιgem volt a teljes elkόlφnόlιsre, a teljes szabadsαgra,
hogy egyedόl lehessek αlmaim lakatlan szigetιn.
Philippe ιs ιn elutaztun New York-ba.
Emlιkszem, ahogy kinιztem a repόlυgιp pαrαs ablakαn
ιs megpillantottam a tαvolban az ikertornyokat.
Ezιrt dolgoztunk ezidαig, ιs ez az, amiιrt most itt vagyunk.
"Hallσ, a Metropolis-tσl vagyok, Franciaorszαg elsυszαmϊ vαrostervezιsi folyσiratαtσl."
"Szeretnιk egy cikket νrni azokrσl a munkαsokrσl,"
"akik a World Trade Center-en dolgoznak, New York-ban."
"Megbνzott riporterόnk, Philippe Petit, szνves hozzαjαrulαsukat kιri ehhez a cikkhez."
Azt mondta nekem, hogy egy francia ϊjsαgνrσ,
ιs egyszerϋen csak nem tϋnt szόksιgesnek, hogy elkιrjem tυle a megbνzσ okiratait.
Elvιgre is azt mondta, hogy egy cikket νr ennek a francia ϊjsαgnak a WTC-rυl,
ιs mιg hozott is magαval kιt fotσst... gondoltam, jσl jφn egy kis reklαm.
Maga teljesen megbνzik az ιpόletben?
Ϊgy ιrti, biztonsαgos-e odafenn? Lepottyanunk-e vagy ilyesmi? Ugyan mαr! Biztonsαgos!
Itt volt a hosszϊ hajϊ "Ausztrαl",
meg ez a kis francia όrge, aki tφrte az angolt,
ιs azt hazudtuk, hogy ϊjsαgνrσk vagyunk,
ιs befogtuk Jim Moore-t is, hogy csinαljon kιpeket.
Ιrdekes volt, mert...
ott voltunk, ιs valaki mαsnak adtuk ki magunkat,
ιs tφkιletesen jαtszottuk a szerepόnket, baromi jσ volt.
Ha ιpp dolgoznak, ιs az idυjαrαs megvαltozik,
abbahagyjαk a munkαt elυvigyαzatossαgbσl?
Ϊgy ιrti, hogy reggel elkezdόnk melσzni, ιs hirtelen rosszra fordul az idυ?
Hαt akkor leαllunk aznapra.
Aha, szσval elιg rossz kφrόlmιnyek kφzφtt dolgoznak itt a tetυn.
- Talαn ijesztυ kφrόlmιnyek kφzφtt is. - Nem, azιrt azt nem.
Emlιkszem, Jim ϊgy tett, mintha egy munkαsrσl csinαlna kιpet,
aztαn hamar gyorsan elfordνtotta a kamerαt, ιs egy villanyoszlopot fotσzott,
vagy egy lehetsιges kikφtιsi pontot, vagy bαrmi mαst.
A tornyok csϊcsai nem egymαssal szemben αlltak.
Kicsit elcsϊsztatva αlltak, ami gondot okozott, amikor a kφtιlnek kerestem helyet.
Szσval elvileg ez egy kαbel lesz a kιt tetυ kφzφtt.
Kikφtφm hαt ezt a kαbelt ahhoz a pillιrhez, amirυl ϊgy gondolom, hogy a legerυsebb,
a tetυ legmagasabb pontjαn,
aztαn fogom a fonalat, ιs rαkφtφm... ide, a Dιli Toronyra.
Csakhogy ez a kαbel a kιt ιpόlet kφzφtt nagyon hosszϊ, ezιrt himbαlσzik.
Fel ιs le mozog,
ιs rαadαsul mιg egy alig ιszrevehetυ mozgαst is vιgez - csavarodik maga kφrόl.
Szσval erre kidolgoztunk egy mσdszert... "cavaletti"-nek hνvjαk cirkuszi nyelven,
ami tulajdonkιppen nem mαs, mint egy vezιrfonal, a kφtιl tengelyιre merυlegesen,
ιs ez lelσg egιsz a fφldig.
Namost, mιg ha lett is volna engedιlyόnk, nem tudtuk volna levinni 400 mιter mιlyre,
νgy φsszvissz kettυre volt szόksιgόnk. Az egyik ide... a mαsik ide.
Tudtuk, hogy nem mehetόnk le velόk.
Νgy a megoldαs az asszimmetrikus kikφtιs volt,
ami νgy nιz ki. Itt az elsυ kapcsolσdαsi pont.
Mindkιt "cavaletti"-nek kιt lαba van νgy, egy rφvid, ιs egy hosszϊ.
Szσval emellett dφntφttem, mint optimαlis megoldαs mellett.
Kιszόlhetόnk a "coup"-ra, a mutatvαnyra.
Magyarul vιgre megcsinαljuk.
Vasαrnap ιrkeztόnk, ιs a mutatvαnyt hιtfυre terveztόk.
Ιs υ kιszen is αllt a mutatvαnyra,
csak a mutatvαny nem αllt mιg kιszen.
Ιs ez nagyon idegesνtett.
Tudtam, hogy gyorsan kιne cselekednόnk, de azt is tudtam, hogy semmink sincs rendben.
Jean-Louis tudni akarta: "Megcsinαltad, amire kιrtelek?"
"Mit kell mondani, ha az υr...?" Ιs ιn nem tudtam jσ vαlaszokat adni neki.
Szσval jσl lehordott a felkιszόletlensιgem miatt,
mikor ιn meg ϊgy ιreztem, hogy mιrhetetlenόl felkιszόltem.
Azt hiszem, az idυ elυrehaladtαval egyre jobban tudatosult bennem, hogy...
...nagyon tφrekvυen csinαltuk, amit csinαltunk,
de egyszerϋen mιg nem αltunk kιszen.
Soha nem kιtelkedtem Philippe tehetsιgιben, a kφtιltαncos kιpessιgeiben.
Az elυre meg nem jσsolhatσ esemιnyek aggasztottak engem.
Tudjαk, mi amerikaiak folyton pereskedόnk.
Gondatlan emberφlιs, asszisztαlt φngyilkossαg...
Nem akartam, hogy ιn legyek a felelυs egy barαtom halαlαιrt.
Tisztαn lαttuk, hogy mιg nem αllunk kιszen.
Mindenki tisztαn lαtta, csak Philippe nem, ιs azon a ponton ιn fel is adtam.
Termιszetesen, az "Ausztrαl" nιlkόl,
az egιsz dolog bukαsra volt νtιlve.
Mondtam neki: "Okι, Philippe. Mit gondolsz?"
"Itt van, mαjus 30-a. Ma kιne megcsinαlnunk a mutatvαnyt."
"Szerinted kιpesek vagyunk rα?"
Ιs nemet mondott.
Azt mondta: "Nem, nyνlvαnvalσan lehetetlen."
Mire ιn: "Nem, nem lehetetlen, igenis lehetsιges, hisz milyen kφzel vagyunk hozzα!"
Ha valamit igazαn akarsz, nincs olyan, hogy "lehetetlen".
Folyton ezt sϊlykolta: "Visszajφvφk. Felkιszόlόnk ιs megcsinαljuk!"
Az elsυ kνsιrlet kudarcba fulladt.
Felhνvott ιs megkιrt, hogy nyomban menjek αt hozzα.
Ιs termιszetesen ez volt az ιn szerepem. Tαmogattam ιs bαtorνtottam υt.
Mindig prσbαltam megιrteni,
mi zajlik a fejιben, hogy aztαn bαtorνthassam.
Ez volt a dolgom. Ιs igazαbσl nagyon fαrasztσ volt.
Egιsz ιjjel a tv-t bαmulta.
Mindig csak krimiket, bankrablσs filmeket nιzett,
filmeket rablσkrσl ιs rendυrφkrυl.
De meg vagyok gyυzυdve rσla, hogy ezek is segνtsιgιre voltak.
Lelkierυ, bαtorsαg kellett hozzα,
hogy betφrjφn ezekbe a tornyokba.
Vissza is ment ϊjra ιs ϊjra
a Word Trade Center-hez, a fυbejαrathoz.
Ιs Philippe nagyon kφrόltekintυen kifigyelte,
hogy az emberek hogy mennek be, felmutatva a kαrtyαjukat, stb.
Meglαttam az elυcsarnokban.
Egyszerϋen csak nem illett a kιpbe.
Olyan volt, mintha mαshonnan jφtt volna... Olyan volt... mint...
mint aki csak nem illett oda. Nagyon furcsa volt.
"Philippe! Milyen jσ ϊjra lαtni!" - mondta.
Meg hogy Barry-nek hνvjαk, ιs, hogy lαtott zsonglυrkφdni Pαrizsban az utcαn.
Elkezdett mesιlni nekem a kφtιlsιtαs produkciσirσl,
mire egy ponton mondtam is neki: "Ha a WTC-n is meg akarod csinαlni, verd ki a fejedbυl!"
De υ valahogy mindenkit magαval varαzsol a sajαt kis vilαgαba.
Ιs ιn se az fickσ voltam, aki idegenkedik olyan dolgoktσl,
amik - tudjαk - ... nem teljesen legαlisak.
Barry felhνvott ιs kφzφlte: "Philippe, bocs, hogy ezt kell mondanom,"
"de a biztonsαgi elυνrαsok megvαltoztak a World Trade Center kφrόl,"
"ιs most mαr mindannyiunknak kφtelezυ azonosνtσ kαrtyαt hordania."
"De szerencsιdre az enyιm mιg itt van bontatlanul egy borνtιkban..."
"Nem lesz nehιz pαr σra alatt eljuttatni hozzαd."
Mαr-mαr mϋvιszien, tφkeletesen lemαsolta,
νgy mαr neki is volt azonosνtσ kαrtyαja, a sajαt fιnykιpιvel, persze.
Egyik nap felhνvott ιs kφzφlte: "Talαltam kιt amerikai fickσt,"
"Ugyanolyan υrόltek, mint mi. Remek lesz, kιszek segνteni."
Talαlkoztam kιt amerikai fiatalemberrel, Donald-dal ιs Chester-rel.
Talαlkoztunk Petit-vel, ιs volt egy barαtunk is, Alan Welner,
egyόtt jαrtunk vele gimibe.
Mindig nyitott volt a kalandokra. Minden alkalommal.
Szerintem Petit is tudta, hogy ez a srαc jσl jφn a csapatba.
Termιszetesen eszes. Tisztαban van a sajαt kιpessιgeivel, ιs korlαtaival is.
Ideαlis cinkostαrs.
Elυadta nekem, mire is kιszόl, bemutatta,
mαr mαr olyan rαmenυsen produkαlta magαt,
mint valami όgynφk, tudjαk, akik rαnk akarnak sσzni valamit.
Tudtam, hogy flϊgos, egy megszαllott szιlhαmos, de αrtalmatlannak tϋnt.
Az elejιn nem igazαn vettem komolyan.
Sokat kellett gyakorolnom a kφtιlen,
ιs meg is kellett mutatnom a kιt-hαrom amerikainak,
hogy hogyan kφssιk ki a kφtelet, hogyan segνtsenek Jean-Louis-nak.
Akkor lαttam elυszφr a kφtιlen.
Addig mιg senkit nem lαttam νgy φsszpontosνtani.
Ιs azσta se lαttam.
Az arca szinte... megdermedt a koncentrαciσtσl.
Ϊgy nιzett ki, mint egy szfinx. Fantasztikus volt.
Elkιpesztυen csinαlta, ιs halαl nyugodtan.
Kιpes volt - szσ szerint - csukott szemmel sιtαlni a kφtιlen.
Megmutatta. Minden igaz volt, amit azelυtt mondott.
Rettentυen aggσdtam.
Olyan emberek kerόltek a csapatnak, akik teljesen megbνzhatatlanok voltak.
Nem emlιkszem pontosan, mikor tϋztόk ki a dαtumot,
de augusztus 7-ben egyeztόnk meg.
Jean-Louis a Notre-Dame-i mutatvαnyra emlιkeztetett,
azt hajtogatta, hogy vιgsυ soron ez is ugyanolyan lesz,
minden ugyanϊgy, csak most New York-ban, a World Trade Center-en.
Nem is nagyon mondott tφbbet,
csak megkιrdezett, hogy megyek-e vagy sem.
Jean-Louis megιrkezett, ιs ιn kimentem elι a reptιrre,
ιs ott vele Jean-Francois is, akire persze tisztαn emlιkeztem,
imαdni valσ volt, jellegzetes figura a folytonos mosolygαsαval.
Nem is kιrdezett semmit, csak kφvetett minket. Segνtυkιsz volt.
Mikor beιrkeztόnk New York-ba a bostoni vonattal,
elhaladtunk az Empire State Building mellett.
Ekkor felnιztem,
ιs lαttam, hogy milyen magas az Empire State Building ιpόlete.
Rιmνsztυ volt.
Remektek a lαbaim, fιlelmetes volt.
Kόlφnφsen, mikor tudatosult bennem, hogy a World Trade Center mιg ennιl is magasabb.
Nem mutattam ki, de nagyon megrιmόltem.
Mikor Jean-Louis visszatιrt, nagyon nagy lett a feszόltsιg.
Elviselhetetlennι vαlt.
A csapattal voltak gondok.
Talαlkoztam a kιt ϊj srαccal.
Az egyikόk zenιsz volt, a mαsik meg azt hiszem, αcs.
Tιnyleg lϊzereknek tϋntek! Mαr bocsαnat, de...
Mikor meglαttam υket, azt gondoltam: "Σ, ιdes Istenem!"
A mutatvαny elυtti este egyszerϋen
siralmas αllapotban jφttek meg.
Az egyikόk be volt szνvva.
Totαl kιsz volt, nagy fόstfelhυvel kφrόlφtte.
Jean-Louis teljesen ledφbbent; Philippe nemkόlφnben.
Valσszνnϋleg elszνvtam egy pαr joint-ot.
Ja, valσszνnϋleg biztosan.
35 ιvig minden nap szνvtam.
Ezιrt nem is volt rα okom, hogy aznap ne szνvjak.
Mikor Jean-Louis meglαtta Albert-et, tele volt elυνtιletekkel.
Lαttam Jean-Louis arcαn, hogy nem bνzik meg Albert-ban.
Tudod, van ez νgy velόnk, mindnyαjunknak vannak elυνtιletei.
Lehet aztαn, hogy tιvedόnk, de akkor se tudunk ezen vαltoztani.
Kezet rαztunk, kφszφntόnk egymαsnak.
Υ nem beszιlt angolul, ιn nem tudtam franciαul,
szσval tϊl sok mondanivalσnk nem volt egymαsnak.
Csak ennyi kφrόlbelόl: "Φrvendek, sok sikert, tegyόk a dolgunkat!"
Mikor ϊgy ιreztem, hogy vιgre az egιsz emeleten csend van,
ιs mαr tφk sφtιt van, kimerιszkedtem.
Kιpzeld el, hogy 3 σrαn αt gubbasztasz egy gerendαn. Utαna mιg felαllni is alig tudsz. Ϊjra tanulsz jαrni.
Egy ember kιptelen jαrni, miutαn 3 σrαig mozdulatlanul gφrnyedt egy gerendαn.
Egy idυ utαn azt mondtam: "Nem vαrhatunk tovαbb!"
Azt mondtam Albert-nak: "Tudod, mit? Neked kιne menned elυszφr,"
"mert ha ιn megyek, ιs elkapnak, tutira nem tudjuk kikφtni a kφtelet."
"Ιn vagyok az egyetlen, aki ismeri Philippe szokαsait, ιs νgy kιpes megcsinαlni a kφtιst."
Ki is ment ιs visszajφtt egy 5 perc utαn.
Emlιkszem, csak annyit mondtam neki: "Okι, menjόnk! Csinαljuk meg!"
Mire ιn: "Remek! Ugyan nem tudjuk, honnan jφn ez a zaj, de menjόnk!"
Elindultunk hαt, hogy felkapjuk a legfontosabb felszerelιsόnket.
Hisz egy kφtιltαncosnak leginkαbb egy kφtιl kell, amin sιtafikαlhat.
Egy nagyon keskeny, kis ideiglenes lιpcsυsoron haladtunk elυre,
υ ment elυl, ιn voltam hαtul.
Egyszer csak, mintha egy kνsιrtetet lαtnιk: egy rendυr.
Ιs rαadαsul a rendυr nyitott szemekkel όlt, ιs egyenesen rαm nιzett.
Volt valaki ott, akire egyαltalαn nem szαmνtottunk.
Ott όlt egy kis asztalnαl, egy pici lαmpαval.
Ϊgy dφntφttem, megαllunk. Csakhogy υ meg hϊzott elυre.
Ahogy ιn hϊztam υt vissza, ϊgy hϊzott υ engem elυre.
"Mi a franc van?"
Nem tudtam visszafordνtani Jean-Francois-t,
νgy hαt hagytam, gondoltam: "Csinαljuk, ahogy υ akarja."
Nagyon csφndesen haladtunk, mert levettόk a cipυnket.
Mikor felιrtόnk, azt sϊgtam neki: "Lαttad az υrt?"
Mire υ: "Persze, hogy lαttam, azιrt akartalak elυrehϊzni!"
"Miιrt ellenkeztιl?"
Mire ιn: "Csak azt akartam, hogy megfordulj, hogy elmagyarαzhassam, hogy..."
Emlιkszem, milyen hatalmasnak lαttuk New York vαrosαt! Abbσl a magassαgbσl...
A Szabadsαg-szobor, az ENSZ-ιpόlet... egytυl egyig aprσnak tϋntek.
Lenyϋgφzυ volt.
Ιs a hangok is... A szirιnαk egιsz ιjjel...
Az egιsz olyan ιlettel teli volt...
Ιs mi voltunk a kirαlyok odafenn.
A legszebb pillanat az volt, amikor egy αrnyvonalat lαttam,
pontosabban kιt kφrvonalat a mαsik tornyon.
Rφgtφn felismertem υket a sφtιtben,
hogy ezek Jean-Louis ιs Albert kφrvonalai. "Megcsinαltαk!"
Mikor meglαttam υket a tetυn, nagyon boldog voltam.
Ιs emlιkszem kristαlytisztαn, hogy...
Fenn a tetυn ugye koromsφtιt van, ιs ιpp ezιrt ott van egy piros lαmpa a repόlφknek,
ami forog kφrbe-kφrbe... Szσval ez a lαmpa, mint egy metronσm,
folyamatosan figyelmeztetett az idυ mϊlαsαra.
Olyan bιkιs volt, monumentαlis, ιs...
abban az υrόlt kαoszban vιgre φrφm ιs remιny φntφtt el.
Ezek utαn, mint egy denevιrt...
Megkιrtem Jean-Francois-t, hogy lefele fordulva figyelje a lιpcsυhαz bejαratαt.
Csak a feje lαtszσdott be.
Kιpzeljιtek csak el, mit lαtott volna az υr, ha felιbred.
Egy ember fejιt lαtta volna, fejjel lefelι, ami pont rα bαmul.
Az elsυ dolgom volt, hogy elυkιszνtsem az νjat.
Hogy elυkιszνtsem a nyilat rajta a damillal, ιs utαna vαrjak rαjuk.
Volt egy jel, amivel Jean-Louis jelezni tudta: "Figyeljetek, kιsz vagyok, mindjαrt lφvφm a nyilat!"
Ιs ugyanνgy volt egy jel, amivel ιn jeleztem, hogy: "Lαttam a jeledet, ιn is kιsz vagyok, jφhet."
Ιs utαna el kellett szαmolunk 10-ig, ιs aztαn kellett neki lυnie.
De olyan jel nem volt, hogy: "Nem vagyok kιsz!"
Erre nem is gondoltam elυzφleg, pedig tιnyleg nem voltam kιszen.
- Vιgre megadtαk a jelet. - "Kιsz vagyok!"
De olyan sokαig vαrtam elυtte, hogy amikor vιgre megadta a jelet,
egybυl, φsztφnφsen... Fogtam az νjat, ιs megcιloztam vele υt.
Ιs υ meg majdnem hogy az ιpόlet legszιlιn αllt.
El kezdtem kutatni a nyνl utαn.
"Semmi."
Teljesen kiakadtam, levedtem az φsszes ruhαmat,
gondolvαn, hogy majd a damilt... hogy majd a damilt megιrzem a bυrφmφn.
Csalσdottan lemαsztam a tetυ peremιhez,
amikor hirtelen megιreztem a damilt a derekamnαl.
A nyνl bizonytalanul ott imbolygott
a tetυ sarkαnak a legszιlιn.
Elιg lett volna egy kis fuvallat... - ιs rαadαsul szeles is volt az idυ -
ιs simαn leesett volna.
Miutαn αthoztunk egy pαr...
egy pαr kisebb kφtelet, majd egyre nagyobbakat,
αthϊztunk egy vαszonzsαkot is,
amiben a kommunkαciσ legfontosabb eleme volt: az adσvevυ.
άzembe helyeztόnk egy kis jαtιk-adσvevυt,
ιs mαris hallottuk Philippe hangjαt.
Ez egy nagyon fontos pillanat volt.
Gyakorlatilag mαr mind a nιgyen egyόtt voltunk, elkezdυdhetett az ιrdemi munka.
Az υr is elment, szegιny Jean-Francois nem is nagyon tudott beszιlni,
olyan sokαig volt fejjel lefelι.
Visszafutottunk, hogy felvegyόk a cipυnket.
Hamar gyorsan felvittόk a felszerelιseket,
ιs kφzben elhelyeztόnk egy kis csapdαt is a lιpcsυhαz bejαratαnαl,
ami aztαn majd figyelmeztethet minket, hogy: "Hι, valaki jφn a tetυre!"
Addigra minden simαn ment. Ιs mιg ιjfιl sem volt.
Megvolt minden eszkφzόnk,
ami annyit jelent, hogy 3 σrαval kιsυbb mαr mindennel kιszen lehettόnk.
Kιszen αlltunk a kφtιl kihϊzαsαra. Philippe-nιl volt egy megfelelυ kφtιl.
A nylon kφtιl nαlunk volt... Kιszen αlltunk mi is.
Egy pontot azt hiszem, tϊl sokat akartam a kφtιlbυl αtkόldeni.
Egy egyszer csak lαtom, ahogy a kφtιl... borzasztσ zajt csapott.
"Mi a franc folyik itt?" - gondoltam.
Majdnem elvesztettόk a kφtelet.
Felhνvtam hαt Philippe-t: "Mi folyik ott?" Mire υ: "Ja, hαt nem tudtuk megtartani."
Ami hαt... elιg sajnαlatos volt.
A tιny, hogy nem tudtam franciαul,
ιs νgy nem ιrtettem a problιma rιszleteit, talαn mιg jobb is volt nekem.
Szσval ezutαn fel kellett hϊznunk...
valσszνnόleg tφbb, mint 100 mιter kφtelet.
Nem emlιkszem, mennyit haladtunk egy-egy hϊzαssal,
de ott izzadtunk egy-kιt-hαrom-nιgy percig,
ιs csak egy aprσ szeletιt hϊztuk fel ennek a vιgtelen kφtιlnek.
Nem is tudom, talαn egy fιl σra utαn szinte lehetetlennek tϋnt felhϊzni.
"Nagy bajban vagyunk."
"Valaki jφn a tetυre!"
Jean-Francois is hallotta, ιs egybυl el is rejtυzφtt.
Ϊgy nιzett ki, mint valami halott αllat.
Gyerekkιnt, mikor bϊjσcskαztatok a parkban,
ti is bebϊjtatok egy-egy σriαsi fatφrzs mφgι?
Ιs a rendυr fel is jφtt a tetυre.
Aztαn jφn a hunyσ, ιs kφrφztφk a fatφrzs kφrόl. Ha υ megy, te is mιsz.
Ha megαll, te is megαllsz.
A fickσ elkezdett a torony kφzepιn lιvυ oszlop kφrόl mαszkαlni,
mikφzben ιn meg pont az ellenkezυ oldalon αlltam.
Ez a bϊjσcska a vιgtelensιgig tarthat,
hacsak valamelyikυtφk meg nem fordul, ιs νgy bele nem botlik a mαsikba.
Na, pontosan ez tφrtιnt.
Megfordult, ιn is megfordultam. Megαllt, ιn is megαlltam. Tovαbb ment, ιn is tovαbb mentem.
Na persze, csak egyszer kellett volna rosszul fordulnom - upsz!
Bϊjσcska!
Albert kezdte feladni ιs el kezdett vitαzni.
Mondta: "Nem, ιn ezt nem csinαlom tovαbb. Lehetetlen, hogy ezt meg tudjuk csinαlni."
Egyιrtelmϋnek tϋnt, hogy nem tudjuk befejezni a munkαt, de nem vitatkoztam vele.
Egyszerϋen felesleges volt.
Υ csak folytatta, fejetlenόl.
Lehetetlen, lehetetlen, hogy azt hitte, kιpesek leszόnk felhϊzni napkelte elυtt.
Kιpzeljιk csak el... Tφbb hσnapos elυkιszόletek utαn,
tφbb hσnap utαn vιgre ott vagyunk a tetυn,
ιs le kell αllnunk, mert a kφtιl νgy meg ϊgy van.
Ϊgy ιrtem... pfff!
Hajnal ϊgy gondoltam: "Na jσ, vιge a mσkαnak."
"Megtettόk, amit tudtunk,... de most mαr hϊzzunk innen."
Az utcαk kihaltak voltak.
Fogtam egy taxit, hogy vigyen a helyszνnre.
Ott vαrtam a tφbbiekkel.
A csapat tφbbi tagjai is csatlakoztak hozzαnk.
A szemόnket a tornyokra meresztettόk.
Valami aprσ kis mozgαs utαn vizslattam,
de nem lαttam semmit.
Szφrnyϋ volt.
Kφdφs egy nap volt. "Ez νgy nem lesz jσ." - gondoltam magamban.
Ιs rαadαsul szιlmentesnek sem volt nevezhetυ az a reggel. Volt egy kis lιgmozgαs.
Ιs amikor meglαttuk fent a kφtelet...
nagyon lazαnak tϋnt.
Ϊgy hϊztam, mint egy αllat.
Ιs vιgre sikerόlt is felhϊzni.
Furcsa mσdon az utolsσ mιterek jφttek a legkφnnyebben.
Annak ellenιre, hogy a tαrsa ott hagyta...
Jean-Louis ezt mondta az adσvevυbe:
"Philippe, megcsinαltam, megcsinαltam! Rφgzνtettem. Megcsinαltuk, kιsz a kφtιl!"
Hirtelen egy fekete pontot vettόnk ιszre, ahogy zuhan lefele a tetυrυl,
ιs fogalmunk sem volt rσla, hogy mi a franc lehet az. "Σ, ιdes Istenem, mi az?"
Hirtelen meglαttunk valamit, egy αrnyvonalat,
csak egy mαsodperc alatt... ahogy zuhan lefele.
Lαttam ezt a valamit leesni...
ιs nem akartam elhinni.
Csak arra gondoltam: "Ennyi volt. Egιsz idυ alatt csak αltattad magadat!"
"Mihelyst lelιpett a tetυrυl, lezuhant. Mαr halott lehet."
Hatalmas kυ gurult le a szνvemrυl,
mikor lαttam, hogy csak egy darab ruhanemϋ.
Azt gondoltuk: "Biztos csak ledobtak valamit, minden okι."
A tetυn, ahol Philippe volt, volt egy nagy fogaskerιk. ...a gιpekhez.
Amint elindult a lift, egybυl lαttuk is, ahogy a kerekek elmozdultak.
Ordνtottam: "La roue, la roue!" Ordνtottam Jean-Francois-nak: "A kerιk, a fogaskerιk!"
Mert lαttam, ahogy megmozdult az a hatalmas kerιk,
ιs tudtam, hogy eljφtt a vιgzetem. Az idυ mαr nem nekόnk dolgozik.
Akkor nagyon fιltem. Azt hiszem, ez volt az elsυ alkalom, amikor nagyon megrιmόltem.
"Istenem, υ legalαbb olyan kimerόlt, mint ιn..."
"Talαn annyira mιgsem, de akkor is... Ahhoz, amit υ akar vιghez vinni, ιpp elιggι kimerόlt."
Rαadαsul a kφtιl is a legrosszabb volt, amit valaha kιszνtettόnk...
nagyon... nagyon meg voltam rιmόlve.
Mindannyiunknak megfordult a fejιbe: "Persze, simαn leeshet."
Mindannyian gondoltunk rα, de egyikόnk sem hitte el, hogy ez bekφvetkezik.
Gondoltunk rα, de nem hittόk, hogy ez meg fog tφrtιnni.
Ιs vιgόl, meg kellett hoznom a nagy dφntιst...
Hogy arra a lαbamra helyezzem a sϊlyt, ami az ιpόleten van,
vagy arra, amelyik a kφtιlen.
"Talαn... nem is tudom... talαn ez az ιletem vιge, ha rαlιpek erre a kφtιlre."
De mαsrιszrυl, ott volt bennem valami, aminek nem tudtam ellenαllni,
ιs nem is akartam ellenαllni... valami, ami hνvogatott arra a kφtιlre.
"Ιs a halαl itt van, nagyon kφzel."
Elkezdtem sιtαlni, mint egy kφtιltαncos, aki ismerkedik a kφtelιvel.
Ιs ahelyett, hogy ezt tettem volna a kφtιl elejιtυl a vιgιig...
az elsυ "cavaletti"-t figyelni, ιs csak haladni tovαbb,
figyelni a kφzιpsυ rιszt, ami nagyon laza ιs bacsapσs,
figyelni a mαsodik "cavaletti"-t, hogy hogyan...
"Nem! Elιg az elsυ "cavaletti"-ig eljutnom, az mαr elιg nekem!"
"Most kezdυdik az elυadαsom!"
Lαttam, ahogy megvαltozott az arca. Elυszφr feszόlt, merev volt.
Aztαn mintha valami tφrtιnt volna... Mintha megkφnnyebbόlt volna.
Ιs attσl a perctυl kezdve ιn is azt gondoltam: "Ez az. Biztonsαgban van. Remek."
"Hϊ, ez..."
Meglαttam Philippe-t.
Meglαttam Philippe-t ott fenn, elkιpesztυ volt.
Olyan, olyan csodαlatos.
Mintha a felhυkφn sιtαlt volna.
Kivιteles pillanatok voltak.
Mikor lefekόdt...
beleborzongtunk, amikor lαttuk, hogy Philippe lefekszik odafenn.
Ιs volt egy mαsik nagyon kόlφnleges momentum, mikor...
Olyan gyφnyφrϋ volt...
Mikor egyszerϋen csak letιrdelt.
Volt ez a pillanat, mikor letιrdelt ιs tisztelgett.
Felkiαltottam: "Nιzzιk! Nιzzιk!"
Φssze is gyϋltek az emberek, de nem lαttαk.
Kιrdezgettek: "Mi az? Mit kell nιzni?"
Mire ιn: "Nιzzιk, egy kφtιltαncos! Ott sιtαl fenn!"
Leόltem a kφtιlre az egyik αtsιtαlαs alatt,
ιs ez valami olyan volt, ami lenyϋgφzte az embereket.
Ebben a pillanatban lenιztem, hogy valami olyat lαthassak, amit soha tφbbι nem fogok.
Ιs meg kell mondanom - hazugsαgnak fog tϋnni, de nekem nem az -...
Hallottam a tφmeget. Lαttam a tφmeget. Hallottam a morajlαst.
Minden elkιpzelhetυt felόlmϊlt.
Egyszerϋen... eszmιletlen volt.
A pillanat varαzsa,
a helyzet monumentαlis mivolta
ϊgy magαval ragadott, hogy egyαltalαn nem aggσdtam Philippe miatt.
Egyszerϋen... varαzslatos volt. Αhitatos volt.
Meyers υrmester ιs ιn lettόnk figyelmesek a...
... a kφtιl"Tαncos"-ra szσszerint, - mert nem csak sιtαlgatott a kφtιlen -
ahogy kφrόlbelόl pont fιlϊton van a kιt torony kφzφtt.
Ιs ahogy meglαtott minket, mosolygott, majd nevetni kezdett.
Nem igazαn tudtαk, hogy reagαljanak rα, hogy egy αlmodozσ kφtιltαncos
ott fekszik elυttόk a kφtιlen ιs sirαlyokkal cseveg, szσval elιg idegesek lettek.
Philippe termιszetesen provokαlta υket,
egyszerϋen csak azιrt, mert υ ilyen.
Egyre kφzelebb ment az υrφkhφz, vagy rendυrφkhφz,
akik megprσbαltαk megragadni,
mire υ csak megfordult, ιs ott mαr nem ιrtιk el.
A kφtιlre meg persze nem szνvesen mentek volna fel.
Mikor kφzeledett az ιpόlet felι, megkιrtόk, hogy szαlljon le a kφtιlrυl,
mire υ meg megfordult, ιs visszaindult a kφtιl kφzepe felι.
Mindenki lenyϋgφzve figyelte.
Amikor lαttuk, hogy nem nagyon akarσdzik lejφnni a kφtιlrυl,
mert annyira ιlvezte az ottlιtet,
figyelmeztettόk a tαrsαt, hogy ha nem jφn le,
akkor egy helikopterrel fogjuk leszedni onnan.
Ekkor aztαn a tαrsa
odaszσlt neki franciαul, mivel egy francia emberrυl beszιlόnk.
"Philippe!"
Ιs folytatta: "A rendυrsιg le akar szedni onnan, abba kellene hagynod."
Ιs... ez baromira feldόhνtett, de ugyanakkor ez is mentette meg az ιletem.
Kinn van valaki egy kifeszνtett kφtιlen
a kιt Word Trade Center torony kφzφtt, kφzvetlenόl a kιt tetυ kφzφtt.
Ιn szemιly szerint azon kaptam magam, hogy valami olyasmit lαtok,
amit mαs talαn soha ιletιben nem fog lαtni.
Ϊgy gondoltam, ilyet csak egyszer lαtok az ιletben.
Nem volt rα okom, hogy tovαbb maradjak a kφtιlen, rαadαsul... mαr az esυ lαba is lσgott,
ιs a szιl is erυsφdφtt.
A barαtaim kιsυbb mondtαk, hogy:
"45 percet voltαl kinn! Tudod, hogy 8 fordulσt tettιl?"
Elkaptak aztαn letepertek,
megbilincseltek, hαtratett kιzzel, majd lenyomtak a lιpcsυhαzba.
Az egιsz kaland legveszιlyesebb pontja ez volt.
Majdnem kitφrtem a nyakam egy vιkony kis lιpcsυhαzban, ami a lifthez vezetett.
Azt mondja a Kikφtυi Hatσsαg, hogy 3 napjukba telhetett, amνg a kφteleket felszereltιk,
a kφtelek φsszιrtιkιt pedig 1000$-ra becsόlnιm,
ιs maga a kφtιlszerkezet..., elkιpesztυ, ahogy megcsinαlta.
- Elmondta, hogy mιgis miιrt csinαlta? - Nem.
- Miιrt tette? - El fogom magyarαzni...
Tudjαtok, folyton a "Miιrt? Miιrt?" Ez csak...
megerυsνtette az Amerikαrσl kialakνtott kιpemet, ez egy idegesνtυ, tipikus amerikai kιrdιs.
Csinαltam valami lenyϋgφzυt ιs titokzatosat, erre kapok egy gyakorlatias "miιrt"-et.
De a legszebb az egιszben, hogy nincs "miιrt"-em.
- Miιrt csinαlta ezt? - Ez mαr az ezredik "miιrt" ezen a reggelen.
Nincs "miιrt".
Pszichiαtriai vizsgαlatra vittek egy pszichiαterhez.
A hely egy tudomαnyos kφzpont volt,
ahol elmebetegek rohangαltak kφrbe-kφrbe.
Ott voltunk, kφrόlvιve υrόlt alakokkal.
De mi nem voltunk υrόltek, sztαrok voltunk.
Folyamatosan vizιrt kφnyφrφgtem, mert annyira kiszαradtam,
mire ez meg azt kιrdezi: "Mikor ivott utoljαra?"
Mondom neki: "Maga bolond? Maga az υrόlt! Tudja, mit tettem ιn?"
"A vilαg tetejιn tαncoltam! Ιn vagyok a vilαg φsszes cνmlapjαn!"
"300 ϊjsαgνrσ vαrja, hogy beszιljek velόk, ιs maga azt kιrdi, mikor ittam utoljαra?!"
"Maga teljesen υrόlt!"
Νgy hαt beνrta: "A pαciens teljesen normαlis, csak nagyon szomjas."
A rendυrsιg nem volt vicces kedvιben. Letartσztattαk Petit-t ιs υrizetbe vettιk.
Vιgόl ϊgy dφntφttek, birtokhαborνtαssal ιs rendzavarαssal vαdoljαk meg...
A Kerόleti άgyιsz egy ajαnlattal αllt elυ.
Azt mondta: "Philippe, ha hajlandσ egy kis show-t csinαlni,"
"pιldαul 3 naranccsal bϋvιszkedik nιgy gyerek elυtt,"
"ιs mindezt persze a kamera ιs a sajtσ elυtt, akkor ejtjόk a maga ellen felhozott vαdakat."
Mire ιn: "Hogyne!"
Ιs ahogy jφttem ki a bνrσsαgrσl,
meglαttam a tφmegben egy rajongσt, aki elbϋvφlυen mosolygott rαm.
Odajφtt hozzαm, szeretυen αtφlelt,
ιs szerelmesen csak annyit mondott: "Philippe, ιn szeretnιk lenni az elsυ,"
"aki όdvφzφl tιged, ιs egyόtt όnnepel veled."
"Menjόnk bαrhova is, kφvetlek."
Ιs igen, egy vνzαgyon kφtφttφnk ki valami sufniban,
mikor egy rφvid pillanatra azt gondoltam:
"Hαt nem is tudom. ...φntudatlan kιjelgιs? Milyen undorνtσ?!"
"De mαr bocsαnat! Egyben milyen gyφnyφrϋ is!"
Ϊgy ιrtem, a barαtaim vαrnak. Annie, a barαtnυm...
Nyνlvαnvalσan αtvertem a barαtaimat.
Emlιkszem, felhνvtam υket ιs mondtam: "Nagyon sok interjϊm van, majd hamarosan talαlkozunk."
Rιszem volt ebben a hatalmas, mαmoros kιjelgιsben, mondjuk ki,
aztαn meg ott voltam a barαtaim elυtt, megrιmόlve,
gondolvαn, hogy milyen egy bϋnφs alak vagyok.
Lαttam, ahogy Philippe felfedezte, mit jelent hνresnek lenni,
milyen, mikor felismerik, ιs szeretet ιs lelkesedιs veszi kφrόl,
mikor az emberek megαllνtjαk az utcαn, mondvαn: "Olyan egy ajαndιkot adott nekόnk!..."
"Olyan csodαlatos volt!"
"Olyan volt, mint egy felfrissόlιs a hιtkφznapi ιletbυl! Kφszφnjόk!"
Kόlφnleges volt, ιs ϊgy hiszem, Philippe-ben is
sok minden megvαltozott.
Hνressιg voltam New York-ban. Az emberek megαllνtottak:
"Maga az, aki αtsιtαlt az ikertornyok kφzt?"
Mire ιn: - "Igen, igen, ιn vagyok!" - "Ez fantasztikus!"
Aztαn az emberek megint: - "Maga az, aki..." Ιn meg: - "Igen, igen..."
Aztαn az emerek: - "Maga az..." Ιn meg: - "Igen, igen, ιn vagyok!"
Ezutαn a bνrσi νtιlet elιg durva volt, azt hiszem.
Kiutasνtottak az Egyesόlt Αllamokbσl.
Beszιlgettόnk a gιpen. Jean-Francois nagyon boldog volt.
Azt mondta: "Kιszen αllok a kφvetkezυre." Mire ιn: "Nem, nem lesz kφvetkezυ..."
"Nem lesz mιg egy ilyen tφrtιnet."
Valami megtφrt valσszνnόleg... ebben a barαtsαgban.
De nem szαmνt, mert...
Alapvetυen mert megcsinαltuk! Ιs alapjαban vιve...
Ϊgy ιrtem, nem rejthetjόk vιka alα, ami tφrtιnt.
Ιs...
Ami tφrtιnt, az...
Valσdi szerelem volt.
De vilαgos volt,
hogy Philippe ιletιnek olyan pontjαhoz ιrkezett el,
ahonnan valami ϊjat kezdett, egy ϊj ιletet.
Furcsa mσd, magamon is ezt ιreztem.
A kapcsolatunknak ott ιs akkor kellett vιget ιrnie,
νgy maradt meg csodαlatosnak az egιsz.
Szαmomra tιnyleg... tιnyleg ilyen egyszerϋ,
hogy az ιletet bαtran kell ιlni.
Lαzadni kell a megszokott ellen,
ellenαllni a szabαlyoknak, amik korlαtoznak, ellenαllni a sajαt sikerόnknek, ami elιgedettι tehet minket,
ellenαllni φnmagunk ismιtlιsιnek,
hogy minden napot, minden ιvet, minden φtletet igazi kihνvαsnak lαssunk,
s νgy ιletόnket valσban ϊgy ιlhessόk, mint aki kφtιlen sιtαl.