Midt om natten fik jeg noget, der mindede om et mareridt.
Jeg vεgnede, fordi jeg havde glemt at lukke kassen.
Jeg gik derud, selvom det regnede. Jeg mε have vζkket naboerne.
Jeg lukkede ikke kassen. Jeg sψmmede kisten til.
Sεdan opfattede jeg det, Men hvorfor faldt det udtryk mig ind?
Mεske stirrede dψden pε mig gennem drψmmens gyldne ramme.
Mεske ville virkeligheden kvζle mig.
Nu var det blevet tirsdag den 6. august.
Vi var anspζndte, men ville gerne i gang. Vi var jo klar.
Det var af sikkerhedsgrunde. Nζrmere uddyber jeg det ikke.
Jeg lζgger ikke lεg pε sagen.
Jeg kan helt ζrligt sige, -
- at jeg hilser en undersψgelse velkommen.
Folk skal vide, om prζsidenten er en forbryder. Det erjeg ikke.
SYDTΕRNET WTC
Alle var nervψse, og endelig var vi klar til at tage af sted.
Sε vi satte os ind i bilen.
Vi ψnskede jo ikke at dψ. Vi ψnskede at leve.
Jeg husker den totale tavshed, der var i bilen.
Alan var dyster. Philippe var meget anspζndt.
ANNIE Og jeg var skrζkslagen. Meget bekymret.
Jeg var forklζdt som arbejdsmand med hjelm og skjorte.
JEAN-FRANQOIS For at ligne en amerikaner havde jeg kuglepenne i brystlommen.
Jeg skulle til Sydtεrnet.
Vi skulle ankomme ved lukketid med en stor kurv med grej.
Sε skulle holdet ved Nordtεrnet have meget mindre grej med.
Et paprψr, der, sε vidt jeg husker, indeholdt buen.
Stemningen var anspζndt. Jean-Louis stolede ikke pε Albert.
Jeg fornemmede, at der var noget galt med ham. Vi tζnkte ikke ens.
Der var frygt i luften. Jeg antog, at vi i bedste fald blev anholdt.
Det var der ingen tvivl om.
Jeg fattede ikke, at de ikke havde det pε samme mεde.
Noget ζndrede sig under turen over Manhattan.
Pludselig gik det ned ad bakke. Jeg blev opslugt af uhyret.
Philippe sagde til mig: ""Jeg ved bare, at vi bliver anholdt.""
Pludselig var det ikke lζngere en drψm. Det var inden for rζkkevidde.
Han kunne ikke leve lζngere uden i det mindste at forsψge -
- at indtage de to tεrne.
Han fψlte, at de tilhψrte ham. At de var blevet opfψrt for hans skyld.
Der var engang ... Sεdan begynder alle eventyr.
Og min historie er et eventyr.
Her erjeg, 17 εr gammel med en dεrlig tand -
- i et trist ventevζrelse hos en fransk tandlζge.
Belysningen var dunkel, og alle folk lζste stille i bladene.
Pludselig stivnerjeg. Jeg har εbnet en avis.
Og jeg ser noget fantastisk. Noget, der inspirerer mig.
Jeg ser to tεrne. Og teksten lyder: ""En dag bliver de bygget.""
Og nεr det sker, vil de vζre de hψjeste i verden.
Jeg mε bare have den side. Det er begyndelsen pε min drψm.
Alle kan se mig, men jeg mε have den side.
Sε jeg lader, som om jeg nyser og river siden ud.
Jeg putter den i lommen og gεr. Jeg havde tandpine i en uge.
Men hvad betyder det, nεr man fεet en drψm?
Nεr man har en drψm, er den tit opnεelig.
Den er fjern, men den er der. Mine drψmmes mεl eksisterede ikke.
Jeg var 20 εr gammel og en meget genert, ung pige.
Og denne person overraskede mig meget.
Og det overraskede mig isζr, at han gjorde kur til mig.
Vi havde lige mψdt hinanden. Han kendte mig slet ikke.
Han gav mig blomster, arrangerede mψder.
Sendte mig kζrestebreve.
Jeg fψlte mig fuldkommen overvζldet af hele situationen.
Sεdan havde jeg det.
Han viste mig sin line.
Han havde sat en line op i baghaven.
Og jeg tilbragte timer med at se pε ham. Han var ikke sε erfaren.
Han var lige begyndt at gε pε line.
Vi blev uadskillelige. Hele mit liv blev opslugt af hans.
Han spurgte aldrig, om jeg havde en drψm. Jeg skulle dele hans.
Annie, der kender mig bedst af alle.
Annie, der var ved min side, da jeg opdagede linen.
Hvis store, grψnne ψjne bevζger mig.
Nεr vi omfavner hinanden, ligner vi to bψrn, der laver unoder.
Jeg begyndte som ung, selvlζrt linedanser.
Jeg drψmte ikke om at indtage universet.
Men om, som poet, at indtage smukke scener.
En dag sagde han : ""Jeg vil gerne sζtte en line op pε Notre Dame.""
Fψrst troede jeg, at det var en spψg.
Men jeg vidste egentlig godt, at der lε mere i det.
Han talte mere og mere om det, og sε begyndte vi at planlζgge det.
Det tog nζsten et εr at planlζgge det.
Jean-Louis sagde med det samme, at det var ulovligt.
JEAN-FRANQOIS ""Accomplice"" Det vidste jeg, men det gjorde det kun mere spζndende.
Det var ulovligt, men ikke ondskabsfuldt. Det var fantastisk.
Forestil dig, at du vεgner i byen en morgen -
- og ser en linedanser mellem Notre Dames to tεrne.
Det er udfordringen i at gψre noget umuligt, der tiltrζkker mig.
Og noget, der er sε smukt.
Det skader jo ikke nogen. Det giver folk noget.
Sε dukkede Philippe op pε linen.
Det var helt fantastisk.
Jeg gik ind i kirken og sε ned langs midterskibet.
Og sε var der gang i en stor ceremoni i Notre Dame.
Der var vel et dusin prζster, der alle var klζdt i hvidt.
De lε ned med hovedet pε gulvet.
Jeg var fuldstζndig lammet.
Og sε spurgte organisten, hvad jeg lavede der.
Og jeg svarede: "" Der er en linedanser mellem tεrnene.""
Og manden stirrede fuldstζndig forblψffet pε mig.
Og sε sagde han: ""En linedanser? Det er fantastisk!""
Vi kψrte bilen ind og kom forbi den fψrste sikkerhedskontrol.
Vi fremviste papirerne fra firmaet og de falske bilag.
Alt var nψje planlagt.
Nu var bilen rettet op, og vi kψrte i tεrnenes underjordiske garage.
Og vi skulle ... Jeg kendte jo planen.
Vi skulle hen til Sydtεrnets godselevator.
Hele vores plan var sat i vζrk.
Planen var ganske enkel. Vi havde id-kort.
Sε vi skulle bare ind i bygningen.
Nεr vi fψrst var inde, skulle det nok gε glat.
Tiden var inde til, at vi skulle skilles. Han sε helt vanvittig ud.
""Nu gψrjeg det her, uanset hvad der sker. Tiden er inde.""
Og han omfavnede mig, som om vi aldrig skulle ses igen.
Hvis jeg dψde, ville jeg fε en smuk dψd, mens jeg levede min drψm ud.
Vi brψd ind i Sydney Harbour Bridge om natten.
Vi bar udstyret op og spζndte linen ud.
Vi forsvandt om morgenen og satte os ned pε gaden og sε pε Philippe.
Det faktum, at man risikerer at dψ, nεr man gεr pε line, er fantastisk.
For sε er man nψdt til at tage det alvorligt.
Trζder man en halv millimeter forkert eller er uopmζrksom et kort sekund, -
- sε mister man livet.
Det var Sydney Habour Bridge, og der var trafikkaos.
Politiet ankom i lψbet af fε minutter.
Da han blev anholdt, stjal han politibetjentens ur.
Det lykkedes Philippe at tage fyrens armbεndsur og gemme det i lommen.
WORLD TRADE CENTER TOPPEN PΕ NORDTΕRNET ER NΕET
DEN 23/12 1970
Jeg er fuldkommen besat af tanken om de to tεrne.
Da jeg kommer tilbage til Paris ser jeg en artikel i Paris Match.
De to tεrne er under opfψrsel.
Men jeg kan se pε billederne, at stεlbjζlkerne endnu ikke er dζkket.
Jeg kan se arbejdsmζnd og tζnker, atjeg mεske kan snige mig ind.
En dag viste han mig et billede af to bygninger.
Og sε blev jeg en smule bange.
Det var ikke menneskeligt at ψnske at gε pε line i 450 meters hψjde.
Det var dζmonisk, og jeg ψnskede at stoppe det.
Planen var, at jeg skulle have mit udstyr op pε 82. etage.
Der havde Barry et skjulested. Et i hvert tεrn.
Der skulle udstyret anbringes. Vi skulle bruge godselevatoren.
Sε ville Barry tage imod os.
Dengang varjeg ansat i New York State Insurance Department.
Vi var lige flyttet ind pε den hψjeste, beboede etage.
Jeg vidste, der skulle vζre et hold i hvert tεrn.
At udstyret skulle leveres til mig og bζres de sidste 28 etager op.
Elevatorfψreren havde ikke hψrt formanden rεbe: ""82. etage!""
Det var det, der stod pε leveringssedlen og pakken.
Han spurgte: ""Hvilken etage?"" Og jeg svarede: ""104.""
""Okay, sε siger vi det. Pas godt pε hζnderne.""
Og sε blev dψren lukket.
Nu stεr vi i en midlertidig godselevator -
- og er pε vej hele vejen op.
Det er mψrkt. Vi er pε vej mod himlen.
Mψrket bliver grεt, og jeg ser en grε firkant, der bliver lysere.
Jeg ser en firkant af lys. Det er himlen.
Og vi nεr op kun fε etager under taget med alt vores udstyr.
Annie kom ind pε mit kontor og fortalte, at de ved et rent held -
- havde taget godselevatoren og sparet sig selv for -
- at bζre udstyret de sidste 28 etager op.
Nu befinder jeg mig pε en ψde etage, og vi skal pakke udstyret ud.
Pludselig hψrerjeg en vagt komme. Jeg fεr ψje pε en presenning.
Jeg smider Jean-FranQois ind under og hψrer ham rεbe.
Bjζlken lε hen over elevatorskakten. Der var 400 meter ned.
""Skal vi derind?"" Det var vi nψdt til.
Og sε siger han: ""Hold fast i mit ben.""
Og sε siger jeg: ""Jeg kan ikke gennemfψre det her.""
Og han svarer: ""Okay, sε skynd dig vζk.""
""Skynd dig."" Jeg ved ikke, hvem af os der var gladest.
Jeg er lykkelig. Jeg er glad for, at jeg ikke skulle gψre det.
Jeg lψber ned ad trapperne. Som i en en drψm, hvor man ikke rψrer jorden.
Det var smukt.
Sε ligger vi der. Jeg behψver ikke sige noget til Jean-Franqois.
Han ved, at han ikke mε rψre sig.
Og sε kommer vagten. Har han set os?
Har han hψrt os? Har han set presenningen bevζge sig?
Men vagten lζner sig bare op ad en bjζlke.
Det virker, som om han stεr 30 cm fra os.
Jeg kan hψre stψjen fra hans walkie-talkie. Han tager en cigaret.
Jeg kan hψre lighteren, og at han tager det fψrste sug.
Det fψles, som om han lζner sig op ad mit ψre.
Vi tψr dεrligt trζkke vejret.
Vi venter til mellem kl. 18 og 18.30.
Sε begynder vi at gε op.
Der er ingen pε trappen. Ingen under taget. Det virker sikkert.
Pludselige hψrer vi nogen komme fra trappen.
Vi bliver meget bange. Vi skynder os hen til skjulestedet.
Vi gemmer os. Vi hψrer skridt. Vi hψrer stψj fra en walkie-talkie.
Lydene var meget forvirrende.
Ind imellem hψrer vi ham ikke i ti minutter. Sε tror vi, han er gεet.
Men sε hψrer vi ham pludselig hoste. Eller vi hψrer walkie-talkien.
Som om han stεr lige ved siden af os. Vi kunne ikke tale sammen.
Sε vi begyndte at skrive sedler.
""Er det nu? Skal vi komme i gang? Nej, vi venter lidt.""
Det var ubehageligt, men nεr man ved, der er ikke er noget at gψre, -
- falder man til ro og venter.
Pε det tidspunkt var vi ifψrt jakkesζt og havde tungt udstyr med.
Og vi skjulte os. Det kunne ikke bortforklares.
Var vi blevet opdaget, havde det vζret slut.
Hvad nu hvis vagten stadig er der? Hvad nu hvis han venter pε os?
For at slε ned pε os? Vi er nψdt til at vente.
For at glemme pinslen begynderjeg at tζnke tilbage.
Guldet, mudderet. Alle de εr, jeg har drψmt om det her.
De mange mεneders planlζgning.
Jeg tζnker tilbage pε fortiden i et langt tidsrum.
At det vil tjene det oprindelige formεl.
At det vil fremme harmonien, ikke blot mellem staterne, -
- men mellem alle nationer i verden.
Det var i januar 1974. Jeg klatrede op pε taget af mit hus, -
- og jeg skreg: ""Jeg tager til Amerika!""
I det ψjeblik, jeg stod af toget, og sε tεrnene, -
- vidste jeg, at min drψm blev slεet itu.
Umuligt, umuligt, umuligt.
Det var jo umuligt. Ikke at gε pε line sε hψjt oppe.
Men at fε bragt nζsten et ton udstyr derop og fε rigget en line til.
Det var ganske enkelt ikke menneskeligt muligt.
Men noget i mig fik mig til at fortsζtte.
Han fortalte mig om projektet.
Han sagde: ""Jeg vil spζnde en line ud med tεrnene i World Trade Center.""
Jeg sagde: ""Okay. Det lyder vildt."" Jeg kendte ingen linedansere.
Sε jeg tζnkte slet ikke over, hvad konsekvenserne kunne vζre.
Det lψd bare som en sjov oplevelse, sε jeg lovede at hjζlpe til.
Fψrste gang vi tog elevatoren, kom vi op pε 86. etage.
Da vi steg af, kom der en vagt.
""Hvad laver I her?"" Og sε kunne vi ikke fortsζtte.
Sε vi tog elevatoren ned og besluttede os for at gε op.
Og sε gik vi de 110 etager op til toppen.
Vi stεr pε verdens top.
Jeg ser to stykker beton, hvor der stadig bygges.
Der er intet hegn eller noget. Og jeg fψler mig helt lammet.
Jeg kan se det andet tεrn og forestiller mig tomrummet.
Hvis jeg lψb pε betonkanten, ville jeg falde ned til et andet liv.
Og sε tζnkte jeg: ""Det her er umuligt. Lad os komme i gang.""
Vi tog en masse billeder og tζnkte over, hvor linen skulle spζndes ud.
Han var ikke sikker pε, hvordan linen skulle spζndes fast.
Jeg besluttede at tegne en lille fresko i opgangen.
Jeg havde brug for et bevis pε, atjeg arbejdede pε sagen -
- og kom nζrmere pε drψmmen om at gε pε den line.
Jeg tog en tur i en helikopter. Jim var med for at tage billeder, -
- sε vi kunne lave en model.
Men jeg ville ogsε se, om det overhovedet var muligt.
Han ville hψjere op, end han ville vζre, nεr han gik pε linen.
Pε den mεde kunne han narre hjernen til ikke at fψle frygt.
Ved at vζre hψjere oppe end linen ville vζre.
En dag modtog jeg et postkort med et billede af World Trade Center.
Jeg havde ikke hψrt om WTC dengang.
Og han havde tegnet en line mellem de to tεrne.
Jeg tog tilbage til Frankrig, men jeg tog ikke hjem.
Jeg tog ud til Jean-Louis og sagde: ""Jeg har fεet en ny idι.""
Vi vidste, at vi ikke kunne gψre det pε lovlig vis.
Ingen kendte Philippe Petit.
Havde vi bedt om lov til det, havde folk grinet af os.
Sε jeg mεtte have oplysninger ud af Philippe. Han havde vζret der.
""Hvilke oplysninger har vi?""
""Jeg har billeder. Vi finder et sted at sζtte linen fast.""
Uden hjelme. Det er det bedste.
Du sagde, der var meget politi.
Nεr du ender i fζngsel, skal du pudse alle vinduerne i tεrnene.
Jeg begyndte at tζnke over det, og vi havde ingenting.
Han blev jo ikke drevet frem af ψnsket om at gε pε line.
Han ville hjζlpe mig, men han ville ikke sζtte mit liv pε spil.
Og han ville ikke anholdes.
Sε der var mange gode grunde til, at han blev nζsten ...
Vi skζndtes en del. ""Du har ikke oplysninger nok til planlζgningen.""
Og sε jeg tager til USA igen pε mit andet besψg.
Jeg tilbringer min tid med at spionere ved tεrnene.
Jeg er der dag og nat. Jeg tager notater.
Jeg fylder kladdehζfter med notater og smε tegninger.
Jeg undersψger, hvad man kan levere af varer til bygningen.
Jeg gεr derind ved frokosttid for ikke at blive opdaget.
Det ser ud til, at arbejderne ankommer i almindelige biler.
Jeg er sε optaget af at tage notater om tεrnene, -
- atjeg ikke ser det som en byggeplads. Jeg overser et sψm.
Sε jeg trζder sψmmet op igennem skoen.
Tre dage i sengen, og sε fεr jeg krykker, som vil hζmme mig.
Men det gψr de ikke. Tvζrtimod.
Nεr man har krykker εbnes hele verden for en. Vagterne er hjζlpsomme.
""Lad mig holde dψren. Sζt dig bare ned.""
Ingen beder om at se id-kort eller spψrger, hvad jeg laver der.
Sε selv da det gεr bedre med foden, brugerjeg krykkerne.
Nogle gange lψb der en mand rundt uden krykker og mεlte ting.
Og sε samlede han krykkerne op igen.
Ιn dag, vi tog derop, blζste det meget.
Jeg vidste ikke, hvad vi skulle deroppe.
Jeg turde dεrligt gε ud pε taget.
Og det lykkedes Jim at tage et billede af mig, -
- der holdt fast i en stolpe helt oppe pε toppen.
Jeg var ved at blζse vζk. Sε hvad nu hvis ...
Det var meget skrζmmende. Der indsε jeg, hvor farligt det var.
Hvad nu hvis der skete noget? Den slags begyndte jeg at tζnke over.
Og sε sagde jeg, at jeg ikke kunne vζre en del at det hold, der gik op.
Her er vi sε. Under taget pε World Trade Center.
Under en presenning.
Nεr vi hψrte lyde, vidste vi ikke, om det var pap, der flagrede i vinden, -
- eller en vagt, der kom.
Jeg borede et hul med en papirclips -
- og gjorde hullet i presenningen stψrre med en kuglepen.
Og sε kunne jeg med det ene ψje skimte lidt af omgivelserne -
- og se pε mit ur.
""Hvad er klokken? Er det mψrkt? Lad os gε ud nu.""
Jeg havde hans fod i ansigtet.
Og mit ben lε under hans arm. Vi var viklet ind i hinanden.
Vi lζrte hinanden godt at kende. Sε tζt er jeg sjζldent pε andre mζnd.
Vi hψrte konstant lyde fra taget. Det lψd som stemmer og maskiner.
Nogle gange langt vζk, andre gange tζt pε.
Det lψd, som om folk arbejdede.
Hvis de arbejdede om natten, kunne vi ikke gennemfψre det.
Jo lζngere tid vi ventede, desto kortere tid havde vi til arbejdet.
Vi var anspζndte. Jeg tζnkte, at vi slet ikke burde vζre der.
Jeg stolede ikke helt pε ham. Han gik ikke rigtigt ind for sagen.
Hvorfor var han der sε?
Da jeg var fζrdig pε universitetet, mψdtes Philippe og jeg i Paris.
Han viste mig en model og et billede af en bygning, -
- der var under opfψrsel i New York.
Jeg sε pε de to enorme tεrne, og Philippe var meget entusiastisk, -
- sε jeg endte med at blive et af holdets fψrste medlemmer.
Pε en kζmpestor mark havde jeg planer om at genskabe, -
- ikke taget pε World Trade Center ... Det var for dyrt.
Men bare afstanden, sε jeg kunne trζne.
Han ville sζtte en line op, der svarede til afstanden mellem tεrnene.
Sε han pε den mεde kunne trζne mest muligt.
Vi tog pε en form for trζningslejr.
Vi brugte tiden pε at udtζnke, -
- hvordan vi skulle lψse alle tζnkelige problemer.
Nogen havde spurgt ham om bygningernes elasticitet -
- og det faktum, at vinden kunne fε tεrnene til at svaje.
Det gav anledning til en del bekymring.
Jeg bad Mark, Jean-Louis og Annie om at fε linen til at danse.
Vi hoppede op og ned pε linen for at fε Philippe til at falde ned.
Jeg ser det selvfψlgelig herfra.
World Trade Center var noget sζrligt. Der var 60 meter mellem tεrnene.
Sε hvordan fεr man linen spζndt ud imellem dem?
Sεdan vil det se ud.
Vi var nψdt til at kaste noget over med en snor, sε et reb -
- og til sidst stεlwiren.
Jeg overvejede et fjernstyret modelfly.
At gψre det ved hjζlp af en bold ville krζve mεneders trζning.
Og sε fik Jean-Louis en fjollet idι. Han fik ikke lov til at tale ud.
""Philippe, hvad med bue og pil?""
Vi borede et lille hul i en pil, -
- og sε bandt vi en fiskeline fast til den.
Og sε skulle Jean-Louis skyde pilen fra det ene tεrn til det andet.
Men nεr vi forsψgte, fungerede det selvfψlgelig ikke.
Til sidst fremstillede vi en kegleformet spole, -
- sε fiskelinen kunne bevζge sig frit gennem luften.
Det er genialt!
Afstanden stemmer!
Det bedre end ingenting.
Som barn klatrede jeg altid. En psykiater ved sikkert hvorfor.
Mεske var det en form for flugt. Mεske ville jeg se verden oppefra.
Mεske var jeg bare nysgerrig. Hvem ved?
Men jeg klatrede, og ingen af de voksne kunne stoppe mig.
Jeg hψrte om linedansere og fik beskrevet, -
- hvordan mζnd og kvinder gik rundt oppe i luften.
Og jeg tζnkte, at det kunne jeg sagtens.
Det ville vζre smukt, hvis jeg havde kontrol over det.
Philippe har altid haft en vild side, og det har han stadig.
Han fik en meget streng opdragelse.
Han ville aldrig have fundet pε at gψre noget rigtigt ulovligt.
Men det morede ham at tage sig visse friheder.
Han er meget kreativ, -
- sε hver dag er som et kunstvζrk for ham.
For ham var det mest spζndende ved hele det her eventyr, -
- bortset fra at det var et smukt show, -
- at det mindede om et bankkup. Det syntes han godt om.
Nej ... selvfψlgelig ikke.
Kom nu. Hurtigere!
Gradvist blev situationen mere alvorlig, -
- fordi alt skulle planlζgges i detaljer.
Og sε begyndte Philippe og Jean-Louis at skζndes.
Som Mark sagde ... Hvis nogen εbner dψren til trappen -
- og ser en mand i jakkesζt, der bζrer tungt udstyr ...
- Det nytter ikke noget. - Vi kan blive set pε trappen.
Sε vi er nψdt til at ligne bεde arbejdere og kontorfolk.
Det her er perfekt, og det her duer ikke.
Okay, men uanset hvordan vi sε kommer ind gennem porten, -
- bliver det svζrt at komme op og ud af elevatoren.
Det er bedst at ligne kontorfolk ... Lad mig tale ud!
Det var nζsten umuligt at forestille sig, at de kunne komme uset ind.
Det var et problem, og Jean-Louis fψlte et stort ansvar fra starten, -
- og han ville ikke lade Philippe fε sin vilje.
Mεske fordi han fψlte, at Philippe ikke var realistisk.
Nej, vi opfψrer os som idioter!
Jean-Louis vidste, at jeg holdt med ham.
Og det vidste Philippe ogsε.
Lζnge fψr Barrys tid forsψgte Annie at blive inviteret med til New York.
Hun benyttede sig af blidhed, afpresning, trusler, -
- fornζrmelser og tεrer.
Men jeg havde behov for at vζre fuldkommen fri.
Jeg skulle vζre helt alene pε mine drψmmes ψde ψ.
Philippe og jeg rejste til New York sammen, og fra flyet sε vi -
- de to tεrne i det fjerne.
Vi havde rejst langt, og de var grunden til, at vi var der.
Jeg er fra Metropolis, et fransk blad, der skriver om byplanlζgning.
Vi vil gerne skrive en artikel om de mζnd, -
- der arbejder pε World Trade Center i New York.
Vores journalist, Philippe Petit, hεber, at I kan hjζlpe ham.
Han pεstod, han varjournalist, -
- og jeg bad normalt ikke om at se folks pressekort.
Han ville skrive en artikel til de franske aviser.
Han havde to fotografer med. Jeg mente, det var god reklame.
- Fψler du dig sikker? - Mener du heroppe?
Ja, det er sikkert nok.
Her kom en langhεret australier og en franskmand, -
- der talte dεrligt engelsk. Vi pεstod, vi var journalister.
Vi tog Jim Moore med som kameramand.
Det var interessant. Vi optrεdte som noget, vi bestemt ikke var, -
- og vi slap godt fra det.
Hvad gψr I, hvis vejret bliver dεrligt, mens I arbejder?
Hvis vi fψrst er heroppe, gψr vi dagens arbejde fζrdigt.
- Sε I arbejder ogsε i dεrligt vejr? - Ja.
- Er I ikke bange? - Nej.
Jim lod, som om han tog billeder af arbejderne, -
- men fik samtidig billeder at bygningens konstruktion.
Tεrnene stod ikke hjψrne mod hjψrne. De stod forskudt.
Det gjorde det problematisk at opsζtte en line.
Her ser vi linen fra tag til tag.
Jeg besluttede at gψre linen fast til den stζrkeste bjζlke pε taget.
Og sε ville jeg gψre linen fast til Sydtεrnet her.
En lang line mellem to bygninger svajer.
Den bevζger sig op og ned. Og sε vrider den sig ogsε.
Sε man udtζnker det, der pε cirkussprog kaldes en cavaletti.
Det er en styreline, der anbringes lodret pε linens akse -
- og gεr ned til jorden. Men vi kunne ikke fψre en line 400 meter ned.
Og jeg skulle bruge to. En her og en her.
De kan ikke fψres ned, sε lψsningen er en symmetrisk rigning, -
- som ser sεdan ud. Den fψrste gψres fast her.
Hver line havde to ben, et kort og et langt.
Sε det var den lψsning, jeg syntes var bedst.
Og nu skal jeg sε forberede kuppet. Vi har tζnkt os at gennemfψre det.
Jeg ankom om lψrdagen, og det skulle gennemfψres mandag.
Han er klar, men det er planen ikke.
Det varjeg meget frustreret over.
Vi skulle handle hurtigt, men vi var ikke klar.
Jean-Louis spurgte mig ud om alt muligt vedrψrende planen.
Og han var ikke tilfreds med mine svar.
Men jeg fψlte, at jeg var godt forberedt.
Jo lζngere vi var der, desto mere gik det op for mig, -
- at det var et meget ambitiψst projekt, vi havde gang i.
Vi var simpelthen ikke klar.
Jeg tvivlede aldrig pε Philippes evner pε linen.
Det var de uforudsete ting, der bekymrede mig.
I Amerika kan man sagsψges for alt. Uagtsomt manddrab.
Hjζlp til selvmord.
Jeg ville ikke vζre skyld i en vens dψd.
Han indsε, at vi ikke var klar.
Alle undtagen Philippe kunne se det. Og pε det tidspunkt gav jeg op.
Australieren var der ikke, sε det hele gik fuldstζndig i oplψsning.
Og sε spurgte jeg ham, hvad han syntes.
""Det er den 13. maj. Vi skal gennemfψre det i dag.""
""Tror du, vi kan det?"" Og han svarede: ""Nej.""
""Nej, det er fuldkommen umuligt."" Jeg svarede: ""Det er ikke umuligt.""
""Det er muligt, og vi nζrmer os. Intet er umuligt.""
Jeg blev ved med at sige: ""Vi kommer tilbage og gennemfψrer det.""
Fψrste forsψg slog fejl.
Han ringede og bad mig om at komme omgεende.
Det var min opgave at muntre ham op.
Det handlede om at forstε, hvad der foregik inde i hans hoved.
Jeg skulle opmuntre ham, og det var svζrt.
Han sε fjernsyn om aftenen.
Og det var altid kriminalfilm om bankrψvere og politi.
Jeg tror, det var en slags forberedelse for ham.
Han sψgte efter styrken til at bryde ind i de to tεrne.
Han besψgte World Trade Center igen og igen. Den store hovedindgang.
Philippe iagttog, hvordan folk kom ind og viste deres id-kort.
Han samlede en masse oplysninger.
Jeg sε ham i lobbyen, og han hψrte slet ikke til der.
Han passede slet ikke ind. Det var meget underligt.
""Philippe! Godt at se dig!"" Han hed Barry.
Han havde set mig jonglere i Paris.
Han begyndte at fortζlle mig om sine bedrifter som linedanser.
Og jeg sagde til ham, at han godt kunne glemme alt om WTC.
Men han er god til at trζkke folk ind i sin verden.
Og jeg var typen, der ikke havde noget imod at gψre ting, -
- der ikke var helt lovlige.
Barry ringede og sagde: ""De har ζndret sikkerhedsproceduren.""
""Nu skal alle have id-kort.""
""Men jeg har lige fεet mit, og det kan du lεne i et par timer.""
Han gjorde et fantastisk stykke arbejde med kopieringen -
- og fik sit eget id-kort med billede pε.
Han ringede og fortalte, at han havde mψdt to amerikanere.
De var tossede, men ville gerne hjζlpe.
Jeg mψdte to unge amerikanere, Donald og Chester.
Vi mψdte Petit, og jeg havde en ven, Alan Wellman, -
- der altid var med pε et eventyr.
Og jeg tror, at Petit vidste, at han var god nok.
Han var intelligent og selvbevidst. Kendte sine egne begrζnsninger.
Den ideelle medsammensvorne.
Han solgte sin idι. Prζsenterede den pε samme mεde, -
- som folk sζlger timeshare-beviser.
Jeg vidste, at han var tosset, men han virkede harmlψs.
Jeg tog det ikke alvorligt pε det tidspunkt.
Jeg er nψdt til at trζne og vise mine amerikanske venner, -
- hvordan linen skal gψre fast, sε de kan hjζlpe Jean-Louis.
Og sε sε jeg ham pε linen.
Jeg har aldrig set mage til koncentration. Heller ikke siden.
Hans ansigt var helt forstenet af koncentration.
Han forvandlede sig til en sfinks. Det var fantastisk.
Han gjorde det smukt og roligt. Han gjorde det med lukkede ψjne.
Det var bare noget, han kunne. Han havde virkelig talt sandt.
Jeg var meget bekymret.
Holdet bestod af folk, der var fuldkommen upεlidelige.
Jeg husker ikke, hvornεr vi fastsatte datoen, -
- men vi bestemte os for den 7. august.
Jean-Louis mindede mig om Notre Dame, og sagde, at det var det samme.
Men denne gang var det World Trade Center.
Han sagde ikke mere. Spurgte bare, om jeg ville vζre med.
Jean-Louis ankommer, og jeg henter ham i lufthavnen.
Han er sammen med Jean-FranQois, som jeg godt kan huske.
Han smiler bare. Stiller ingen spψrgsmεl. Han vil bare hjζlpe.
Vi ankom til New York med toget fra Boston, -
- og vi kψrte forbi Empire State Building.
Jeg sε op og indsε, hvor hψj Empire State Building var.
Og jeg blev skrζkslagen. Benene rystede under mig.
Og chokket blev stψrre, da jeg indsε, at WTC var endnu hψjere.
Jeg sagde ikke noget, men jeg var bange.
Da Jean-Louis kom tilbage, blev stemningen meget anspζndt.
Problemet var holdet.
Jeg mψdte de to fyre. Den ene var musiker.
Den anden var tψmrer eller sεdan noget.
Og de lignede et par tabere. Jeg beklager, men ...
Da jeg sε dem, tζnkte jeg: ""Εh, gud!""
Om aftenen fψr kuppet ankom de til lejligheden -
- i en helt forfζrdelig tilstand. Den ene var hψj.
Han var helt vζk, fordi han havde rψget.
Jean-Louis var forfζrdet, og det var Philippe ogsε.
Jeg havde formentlig rψget pot. Det er mere end sandsynligt.
Jeg rψg pot hver dag i 35 εr. Ogsε den dag.
Da Jean-Louis mψdte Albert, kunne jeg se, at han ikke stolede pε ham.
Nogle gange har man en fornemmelse.
Man kan tage fejl, men man kan ikke gψre noget ved det.
Vi gav hεnd. De talte ikke engelsk. Jeg talte ikke fransk.
Sε der var ikke meget at sige. ""Goddag.""
""Held og lykke. Lad os komme i gang.""
Da der endelig er stille pε etagen og det er mψrkt, -
- vover jeg mig frem.
Efter at have siddet tre timer pε en bjζlke, kan man ikke gε.
Nεr man ikke har rψrt sig i tre timer, kan man ikke gε.
Efter et stykke tid kunne jeg ikke vente lζngere.
Jeg sagde til Albert, atjeg syntes, han skulle gε.
Blev jeg opdaget, ville det vζre umuligt at rigge linen til.
Jeg var den eneste, der vidste, hvordan det skulle gψres.
Han gik ud pε taget og kom tilbage fem minutter senere.
Jeg tror, jeg sagde: ""Lad os komme i gang.""
Han sagde: ""Jeg ved ikke, hvor den lyd kommer fra, men nu gψr vi det.""
Sε begyndte vi at hente det vigtigste udstyr.
En linedanser skal have en line at gε pε.
Vi gεr hen imod den smalle trappenedgang.
Han gεr forrest.
Sε serjeg noget frygteligt. En politibetjent, der ser pε mig.
Der sad en uventet person ved et bord med en lille lampe.
Jeg besluttede mig for at holde ham tilbage, men han skubbede til mig.
Jeg stritter imod, men han skubber pε.
Hvad er det, der sker?
Jeg kan ikke fε Jean-FranQois til at vende om, sε jeg fψlger med.
Vi var meget stille, fordi vi ikke havde sko pε.
Da vi kom op, sagde jeg: ""Sε du vagten?""
""Ja, jeg forsψgte at advare dig. Hvorfor strittede du imod?""
""For at fε dig til at vende om.""
Jeg husker New Yorks stψrrelse. Hψjden.
Frihedsgudinden og FN-bygningen, der sε sε smε ud.
Det var fantastisk. Man kunne hψre politiets sirener hele natten.
Det var en meget levende by. Og vi var byens konger.
Det var et smukt ψjeblik, da jeg sε to silhuetter pε det andet tεrn.
Jeg genkendte dem. Det var Jean-Louis og Albert. De havde klaret det.
Da jeg sε dem pε taget, var jeg lykkelig.
Og det, jeg husker bedst, er, at nεr man kommer ud pε taget, -
- og sε er der en rψd lanterne, der drejer rundt for at advare flyene.
Den gav os en idι om, at tiden gik.
Der var sε fredeligt. Og midt i al galskaben fandtjeg hεb og glζde.
Jeg bad Jean-FranQois hζnge sig som en flagermus i trappenedgangen.
Man kunne kun se hovedet. Tζnk, hvis vagten havde vζret vεgen.
Han havde set et hoved, der stirrede pε ham.
Som det fψrste gjorde jeg buen klar.
Jeg gjorde pilen klar. Jeg gjorde fiskelinen klar og ventede pε dem.
Vi havde aftalt et signal, nεr Jean-Louis var klar til at skyde.
Og et signal, der betψd: ""Jeg sε dit signal. Jeg venter.""
Sε skulle jeg tζlle til ti, og sε ville han skyde.
Men der var intet signal for: ""Jeg er ikke klar."" Og det varjeg ikke.
Endelig kommer signalet.
- Jeg venter. - Jeg har ventet lζnge.
Sε da signalet endelig kommer, tagerjeg instinktivt buen -
- og sigter pε ham. Og han stod nζsten ude pε kanten af bygningen.
Jeg leder efter pilen.
Ingenting! I frustration tager jeg tψjet af.
Jeg mener, at jeg vil kunne mζrke fiskelinen mod min bare hud.
Dybt nedslεet kravler jeg ned til kanten.
Og sε mζrker jeg fiskelinen mod benet.
Pilen balancerede faretruende -
- helt ud pε kanten af bygningens hjψrne.
Selv det mindste vindpust, kunne have fεet den til at falde ned.
Da vi fψrst havde fεet reb over, der tog til i tykkelse efterhεnden, -
- sendte vi en lζrredspose over.
I den lε et vigtigt kommunikationsmiddel.
Samtaleanlζgget.
Vi satte et legetψjssamtaleanlζg op.
Og sε hψrte vi Philippes stemme.
Det var et stort ψjeblik. Nu kunne vi for alvor gε i gang.
Vagten gεr. Jean-FranQois har hζngt lζnge med hovedet nedad.
Vi skynder os ned, henter vores sko og begynder at bζre udstyr op.
Jeg anbringer en lille fζlde pε trappen, -
- sε vi kan hψre, hvis der kommer nogen.
Pε det tidspunkt var alt perfekt. Det var ikke engang midnat.
En normal rigning ville vζre fζrdig i lψbet af tre timer.
Nu er vi klar til at trζkke linen over. Philippe er klar.
Vi har nylonrebet i hζnderne. Vi er klar.
Og sε kom jeg til at give for meget line.
Pludselig begyndte linen at falde. Det larmede meget.
""Hvad sker der?""
Vi havde nζr tabt linen.
Jeg spurgte Philippe, hvad der skete. ""Vi kunne ikke holde den.""
Det var meget uheldigt.
Jeg talte ikke fransk og forstod ikke, hvad der gik galt.
Det var nok meget heldigt.
Vi var nψdt til at trζkke mere end 100 meter stεlwire plus reb op.
Jeg husker ikke, hvor meget vi trak ind ved hvert forsψg.
Vi arbejdede hεrdt i flere minutter og fik en smule wire op ad gangen.
I lψbet af en halv time virkede det nζrmest umuligt.
- Vi havde virkelig problemer. - Og sε kommer der nogen.
Jean-FranQois gemmer sig ψjeblikkeligt.
Han ligger helt stille.
Da man som barn legede skjul, og sψgte man ly bag et stort trζ.
Der kom en politibetjent.
Og sε kom ens ven og gik rundt om trζet. Nεr han gik, gik du ogsε.
Manden gik rundt om en genstand midt pε tεrnets tag.
Og jeg gik om pε den modsatte side.
Den dans kan fortsζtte i evigheder. Indtil en af parterne vender sig om.
Og det var det, der skete. Nεr han stoppede, stoppede jeg.
Nεr han fortsatte, gjorde jeg ogsε. Hvis han havde vendt sig om ...
Albert var ved at give op. ""Jeg vil ikke mere.""
""Det her er helt umuligt.""
Det var tydeligt, at vi ikke kunne klare det. Men han ville ikke lytte.
Det nyttede ikke noget.
Han ville fortsζtte uanset hvad.
Han kan umuligt have troet, at vi blev fζrdige fψr daggry.
Forestil dig alle de mεneders forberedelse, der gik forud.
Endelig stod vi pε taget.
Og sε skulle vi stoppe, fordi linen var slap.
Ved daggry tζnkte jeg: ""Det var det.""
""Vi gjorde vores bedste. Lad os komme vζk.""
Gaderne lε ψde hen. Jeg fandt en taxi, der kψrte mig derhen.
Jeg ventede sammen med de andre. Andre sluttede sig til os.
De andre fra holdet.
Og vores blik var som limet til de to tεrne.
Jeg sε efter den mindste bevζgelse, men der var intet.
Og det var skrζkkeligt.
Det var en diset dag, og jeg tζnkte, at det var noget lort.
Det var ikke vindstille. Det blζste faktisk lidt.
Og man kunne se, at linen deroppe sε meget slap ud.
Jeg trak som en sindssyg.
Endelig fik jeg fat i wiren. Den sidste meter var den letteste.
Hans partner var gεet sin vej.
Men pludselig sagde Jean-Louis: ""Jeg klarede det! Wiren er pε plads.""
Pludselig sε vi en sort plet, der faldt ned mellem tεrnene.
Og vi anede ikke, hvad det var.
Pludselig sε vi noget, der faldt ned oppefra.
Jeg sε noget falde ned.
Jeg nζgtede at tro det og sagde til mig selv:
""Du er et godtroende fjols.""
""Han faldt, sε snart han satte foden pε linen. Mεske er han dψd.""
Et lettelsens suk gik igennem os. Det var et stykke tψj.
Vi tζnkte: ""Han har tabt noget. Det er okay.""
Pε toppen af Philippes tεrn var der et stort hjul.
Nεr elevatoren gik i gang, begyndte hjulet at dreje.
Jeg skriger til FranQois: ""Hjulet! Hjulet!""
Jeg ser det enorme hjul begynde at dreje.
Jeg ved, at min skζbne er beseglet. Nu arbejder tiden imod mig.
Pε det tidspunkt blev jeg bekymret. For fψrste gang varjeg bange.
Εh gud. Han er lige sε udmattet som mig.
Og det duer ikke, nεr man skal gψre det, han skulle gψre.
Det var vores stψrste projekt, og jeg var virkelig bange.
Vi havde alle tζnkt pε, at han kunne falde ned.
Vi havde tζnkt pε det, men vi troede det ikke.
Jeg var nψdt til at beslutte, hvordan jeg skulle skifte vζgten -
- fra den fod, der stod pε bygningen, til den fod, der stod pε linen.
Det her kunne betyde slutningen pε mit liv at trζde derud.
Men pε den anden side kunne jeg ikke modstε fristelsen.
Jeg gjorde heller intet forsψg pε det. Noget kaldte pε mig derude.
Og jeg fψlte dψdens tilstedevζrelse.
Jeg begynder at gε som en linedanser, der tjekker sin line.
Men jeg tjekker ikke hele linen. Normalt gεr man til fψrste styreline.
Og sε fortsζtter man til midten, som er blψd og lumsk.
Fortsζtter til anden styreline.
Men efter fψrste styreline har jeg set nok.
Nu vil jeg optrζde.
Hans ansigtsudtryk ζndrede sig.
Han var meget anspζndt, og pludselig virkede han lettet.
Og pε det tidspunkt tζnkte jeg : ""Nu fψler han sig sikker.""
Og det var simpelthen ...
Jeg sε Philippe deroppe. Det var fantastisk.
Meget, meget smukt.
Det var, som om han gik pε en sky.
Og der var fantastiske ψjeblikke. Han lagde sig ned.
Vi var ekstatiske over synet af Philippe, der lagde sig ned deroppe.
Et andet stζrkt ψjeblik var, da han ...
Det var meget, meget smukt.
Og da han knζlede ...
Der var et ψjeblik, hvor han knζlede og hilste ned til folk.
Og sε rεbte jeg: ""Se! Se!"" Folk kom til, men sε ikke noget.
Og de spurgte mig : ""Hvad er det, du kan se?""
Jeg sagde: "" Se! Der er en linedanser deroppe.""
Jeg satte mig ned pε linen og gjorde noget, der forblψffede folk.
Jeg kiggede hele vejen ned og sε noget, jeg aldrig vil se igen.
Og jeg forestiller mig, atjeg sε og hψrte folkemζngden.
Jeg hψrte dem mumle.
Det var stψrre end noget, man kunne forestille sig.
Det var forblψffende.
Man fyldtes med ζrefrygt. Det var sε stort, -
- at jeg helt holdt op med at vζre bekymret for ham.
Ψjeblikket var magisk. Det var meget dybt.
Betjent Meyers og jeg fik ψje pε linedanseren, -
- da han befandt sig midt mellem de to tεrne.
Da han sε os, begyndte han at smile og le.
Hvordan skulle de reagere pε en linedanser, der havde lagt sig ned?
De var vrede.
Philippe provokerede dem. Det ligger i hans natur.
Han gik helt tζt pε betjentene, der forsψgte at gribe fat i ham.
Og sε vendte han om, sε de ikke kunne nε ham. De ville ikke ud pε linen.
Da han nεede hen til bygningen, vendte han om og gik igen.
Alle var fuldstζndig tryllebundne.
Da vi indsε, at han ikke ville komme ind, fordi han nψd det derude, -
- nζvnte vi for hans ven, at vi ville fε en helikopter til at fjerne ham.
Vennen sagde noget til ham pε fransk.
Han er franskmand.
""Philippe! Politiet vil fjerne dig! Du er nψdt til at stoppe.""
Jeg var rasende, men det var det, der reddede mit liv.
Der gεr en derude pε en line mellem World Trade Centers tεrne.
Helt oppe pε toppen.
Jeg vidste, jeg var vidne til noget, man aldrig ville fε at se igen.
Det var ganske enestεende.
Jeg havde ingen grund til at blive derude. Det blζste op.
Jeg fik fortalt, at jeg var derude i 45 minutter og krydsede otte gange.
De greb fat i mig og lagde mig ned. De gav mig hεndjern pε.
Jeg blev smidt ned ad trappen. Det var farligt.
Jeg havde nζr brζkket nakken pε vej mod elevatoren.
Vi har fεet oplyst, at de var tre dage om at rigge det hele til.
Der er nok for 1000 dollar stεlwire. Det var helt fantastisk gjort.
- Sagde han hvorfor? - Hvorfor gjorde du det?
Det skal jeg nok forklare.
Hvorfor? Hvorfor? Det var et typisk, amerikansk spψrgsmεl.
Jeg havde gjort noget fantastisk. Og de spurgte bare: ""Hvorfor?""
Og skψnheden i det hele var, at der var ikke nogen grund til det.
- Hvorfor gjorde du det? - Der var ingen grund til det.
Derefter skulle jeg undersψges af en psykiater.
Det var et stort hospital, hvor alle var tossede.
Vi var omgivet af tosser, men vi var ikke tossede. Vi var stjerner!
Jeg bad om vand, fordi jeg var dehydreret.
Han spurgte: ""Hvornεr drak du sidst?"" Jeg svarede: ""Er du tosset?""
""Jeg har lige danset pε verdens top. 300 journalister vil tale med mig.""
""Og du spψrger, hvornεrjeg sidst har drukket?""
Og sε skrev han: ""Fyren er normal, men meget tψrstig.""
Politiet fandt det ikke morsomt. De anholdt Petit og hans partner.
De bliver tiltalt for ulovlig indtrζngen og gadeuorden.
Anklageren ville indgε en aftale.
Jeg skulle lave et lille show, hvor jeg jonglerede foran kameraet.
Til nyhederne. Sε dropper vi tiltalen. Og det gik jeg med til.
Da jeg gεr ned ad trappen i retsbygningen, -
- fεrjeg ψje pε en beundrer, der smilede sψdt til mig.
Hun lagde sin hεnd kζrligt om min nakke og sagde:
""Jeg vil vζre den fψrste, der fejrer din bedrift sammen med dig.""
""Jeg vil fψlge med dig, hvor du end tager hen.""
Sε ja, det hele sluttede i en vandseng et sted.
Men i et ganske kort ψjeblik gav jeg efter for kψdets lyst.
Det var afskyeligt, men pε samme tid var det smukt.
Mine venner ventede pε mig. Og Annie, min kζreste.
Jeg svigtede mine venner. Jeg ringede og sagde, at jeg skulle interviewes.
Det var en eksplosion af nydelse, og sε tog jeg skrζmt tilbage.
Til mine venner. Og jeg tζnkte, at jeg var en skidt fyr.
Jeg sε Philippe opleve berψmmelsen.
Og anerkendelsen. Folk var venlige og entusiastiske.
De krydsede gaden for at sige: ""Du forζrede os en stor gave.""
""Det var sε smukt. Et frisk pust. Tak!""
Det var fantastisk, og det ζndrede Philippe.
Jeg er en berψmthed i New York. ""Er det dig, der gik pε line?""
""Ja, det er mig.""
""Var det det dig?"" ""Ja, det var det.""
Jeg synes, jeg fik en hεrd dom. Jeg blev udvist fra USA.
Vi talte om det. Jean-FranQois glζdede sig til nζste gang.
Men jeg svarede, at der ikke blev nogen nζste gang.
Der gik noget i stykker i vores venskab.
Det betyder ikke noget, fordi ... Vi gennemfψrte det jo.
Og det varjo ...
Man kan jo ikke ζndre det, der skete.
Og der skete det ...
Der var en kζrlighedshistorie.
Men det stod klart, at Philippe havde oplevet noget helt utroligt.
Han stod pε tζrsklen til noget nyt. Til et nyt liv.
Og underligt nok havde jeg det pε samme mεde.
Vores forhold var bestemt til at slutte der.
Og det var smukt pε den mεde.
For mig er det helt enkelt. Livet skal leves pε kanten.
Man er nψdt til at gψre oprψr.
Man skal ikke hζnge sig i regler. Man skal ikke hvile pε laurbζrrene.
Man skal ikke gentage sig selv. Hver ny dag skal vζre en udfordring.
Sε lever man livet pε kanten.