in miez de noapte, am avut un fel de cosmar.
M-am trezit si credeam ca am uitat sa bat lada in cuie.
Asa ca m-am dus acolo, stiu ca ploua
probabil mi-am trezit toti vecinii
dar nu inchidea lada, ci batea cuiele in sicriu.
Eu bateam cuiele in sicriu. O vad ca si acum.
De ce expresia asta? De ce acest gand?
Poate ca moartea arunca o privire prin fereastra aurie a acestui vis,
iar acum realitatea ma va sufoca.
Are vreun rost sa coordonez supravegherea cand cineva e la curent cu asta?
E marti, 6 august.
controlul implicat, nu ceea ce cauta
Era tensionat dar nerabdator. Totul era pregatit.
mentinerea controlului, au facut asta din ratiuni de securitate,
si o sa ma opresc aici.
N-am obstructionat niciodata justitia,
si cred ca pot spune ca in anii de viata publica
ca apreciez acest tip de investigatie,
pentru ca oamenii trebuie sa stie daca presedintele lor este sau nu un escroc.
Eu nu sunt un escroc. Am castigat tot ceea ce am.
Toti erau din ce in ce mai nervosi.
in sfarsit, am fost cu totii gata si am zis, Bine, sa mergem.
Am sarit in microbuz
Nu vom muri, vom supravietui.
imi amintesc tacerea tensionata din microbuz.
Alan era posac
Philippe foarte tensionat.
Annie Eu inlemnisem si eram ingrijorata.
Eram deghizat in muncitor cu o casca si camasa
Jean-Franηois. Pentru a arata ca un american aveam multe creioane in buzunar.
Aparent, asta e tipic american.
Eu voi fi in echipa din Turnul Sud.
Vom merge, la ora inchiderii cu un cos mare cu toate echipamentele in el.
Vor fi cativa in Turnul Nord
imbracati ca si oameni de afaceri cu mult mai putin echipament,
un tub de planse cred ca in el era arcul.
Era o incarcatura intre Jean-Louis si Albert.
Se putea vedea asta pe fata lui Jean-Louis, ca nu are incredere in Albert.
Aveam un presentiment ca era ceva in neregula cu el.
Parca era in alta parte.
Teama plutea in aer.
Am presupus ca, in cea mai buna situatie posibila
vom fi cu totii arestati.
Nu era nicio indoiala.
Nu-mi pot imagina cum de nu simteau la fel.
Am simtit cum traiectoria orizontala de pe strazile din Manhattan
devenise brusc inclinata.
intrasem pe o panta. Urma sa fiu inghitit de monstru.
iar Philippe imi zice: Stiu ce se va intampla
vom intra, si vom fi prinsi.
Dintr-o data, nu mai era un vis. Era ceva tangibil.
Nu mai putea trai fara macar a fi incercat
sa cucereasca aceste turnuri.
pentru ca simtea ca aceste turnuri ii apartineau.
era ca si cum fusesera construite pentru el.
A fost odata ca niciodata
Asa incep basmele, iar povestea mea e de basm.
Aici sunt eu, tanar, aveam 17 ani, aveam o carie,
stateam in una dintre camerele anoste de asteptare ale unui dentist francez,
luminata numai de un bec de 40 W.
Erau niste batrane si alti oameni,
studiind adormiti reviste, era liniste, si deodata inghet.
Pentru ca am deschis un ziar la o pagina
si am vazut ceva magnific,
ceva care m-a inspirat. Vazusem cele 2 turnuri.
Articolul spunea, intr-o zi, aceste turnuri vor fi construite.
Nici macar nu erau acolo.
Cand vor fi gata, vor fi cele mai inalte din lume.
Aveam nevoie de acea bucata tangibila a visului meu,
dar toata lumea era cu ochii pe mine eu insa aveam nevoie de pagina aia.
Asa ca m-am prefacut ca stranut
Am rupt pagina, am pus-o sub haina si am iesit.
Normal ca m-a durut dintele toata saptamana,
dar, ce e durerea in comparatie cu faptul ca-mi indeplinisem visul?
De obicei, cand ai un vis, obiectul acestuia este tangibil.
E acolo. Este donquijotesc
dar e acolo, sacaitor, intelegeti, sfidator.
Dar obiectul visului meu nu exista.
Aveam 20 de ani.
Si eram o fata foarte timida.
Am fost foarte surprinsa de acest tip.
Si mai surprinsa am fost cand a inceput sa ma urmareasca neabatut,
cand abia ma cunoscuse.
imi aducea flori, aranja mici intalniri,
imi trimitea scrisori de dragoste.
Eram total coplesita,
surprinsa, tintuita, asa ma simteam.
Mi-a prezentat cablul.
un cablu aranjat la capatul gradinii.
L-as fi privit ore intregi cum merge.
Nu avea atata experienta la vremea aceea.
Era un incepator intr-ale mersului pe sarma.
Am devenit inseparabili.
De fapt, viata mea a fost complet absorbita de a lui.
Si nu s-a gandit niciodata sa ma intrebe daca nu-mi urmez propriul destin.
Era destul de clar ca trebuie sa-L urmez pe al lui.
Annie, care ma cunoaste mai bine decat oricine,
Annie, care mi-a fost alaturi cand descopeream mersul pe sarma,
cu ochii ei mari si verzi care ma motivau.
Cand ne imbratisam eram ca doi copii
punand la cale urmatoarea sotie.
Am inceput ca un echilibrist pe sarma autodidact,
Visand, nu sa cuceresc universul,
dar ca poet, sa cuceresc frumoase arene ale lumii.
intr-o zi, a spus,
As vrea sa intind o sarma peste Notre Dame.
La inceput, am crezut ca e o gluma, dar apoi am stiut
am stiut ca e un sambure de adevar in asta,
apoi am inceput sa discutam tot mai mult despre asta.
Apoi am inceput sa facem planul.
Ne-a luat aproape un an sa facem un plan viabil.
Jean-Louis mi-a spus imediat ca era ceva ilegal.
Jean-Francois partener
Stiam ca e ilegal, dar, desigur, asta m-a starnit si mai tare!
in ciuda legii, dar nu meschin sau imoral.
A fost minunat!
Catedrala Notre Dame de Paris, iunie 1971
si dintr-odata sa vezi unul care merge pe sarma, la Notre Dame?
E de vis.
Asta ma atrage.
Provocarea de a face ceva ce pare imposibil.
Si in acelasi timp, sa faci ceva atat de frumos
care nu numai ca nu face rau nimanui dar mai si aduce beneficii unora.
Atunci Philippe a aparut pe sarma.
A fost uimitor.
Am intrat, foarte emotionat,
m-am dus spre naos si am vazut o ceremonie imensa
care avea loc in Notre Dame.
Erau vreo 12 preoti, toti in alb, cu bratele incrucisate.
Erau intinsi pe podea, cu capetele sprijinite pe podea.
Am amutit, socat.
Organistul m-a intrebat: Ce cauti aici?
i-am spus: E unul care merge pe sarma, intre turnuri!
Acel domn m-a privit cu o fata uimita.
si a spus Pe bune! Un echilibrist pe sarma!
Uimitor!
Turnul Sud ora 3.58 pm
Am dus microbuzul inauntru.
Am trecut de prima bariera de securitate.
Am prezentat documentele firmei si facturile false.
Totul fusese planificat cu grija.
Acum mergeam iar pe orizontala,
conduceam in garajul subteran al celor doua turnuri.
Si mergeam. Aveam planul in minte.
Mergeam la liftul de marfa din Turnul Sud.
intregul plan era in derulare.
Turnul nord ora 4.25 pm
Planul de baza era foarte simplu.
Aveam carduri de identitate, deci trebuia doar sa ne croim calea.
Odata ce am ajuns in cladiri a fost floare la ureche.
A venit timpul sa ne despartim.
Avea o sclipire de nebunie in priviri o privire pasionala.
Transmitea clar: O sa fac asta, indiferent de situatie, acum e momentul.
M-a strans in brate ca si cum ar fi fost pentru ultima oara.
Daca voi muri, va fi o moarte frumoasa.
Sa mori, exercitandu-ti pasiunea.
Sydney, Australia iunie 1973
intr-o noapte, am intrat prin efractie intr-unul din pilonii podului din portul Sydney
am carat tot echipamentul, am intins o sarma
am disparut spre dimineata, apoi ne-am asezat pe strada
si L-am privit pe Philippe mergand inainte si inapoi.
De fapt, mersul pe sarma e flancat de posibilitatea mortii
e minunat pentru ca trebuie sa iei totul in serios.
Daca gresesti cu o jumatate de milimetru
daca nu esti atent un sfert de secunda, iti pierzi viata.
Suntem pe podul din portul Sydney si traficul e blocat.
Politia a aparut, desigur, in cateva minute.
Cand a fost saltat
primul lucru pe care L-a facut a fost sa-i fure ceasul politaiului.
Philippe a avut grija sa-i scoata ceasul tipului de la mana
si sa-L ascunda in buzunar!
Turnurile Gemene imi bantuie creierii.
imi alearga in galop prin minte.
Cand m-am intors in Paris, o veste trasnet.
Paris Match, pagina centrala dubla, Turnurile Gemene sunt gata.
Dar poza imi arata ca acoperisul nu era gata.
Nu era zugravit. Mai erau muncitori.
Mi-am inchipuit ca urma sa mai fie in constructie cateva luni, sau ani
Si ca ma pot strecura inauntru.
intr-o zi, mi-a aratat o poza cu doua cladiri, intr-o revista.
Apoi am fost putin ingrozit.
Era inuman sa vrei sa mergi pe acolo, la 450 metri inaltime.
Totul devenea diabolic. Am vrut sa-i spun: Opreste-te!
Barry Greenhouse Omul din interior
Planul era sa aduc echipamentul la nivelul 82
unde era ascunzatoarea lui Barry.
Era cate una in fiecare turn, la acelasi etaj.
Urma sa pun tot echipamentul acolo, sa-L urc cu liftul de materiale
sa spun, Pachet la etajul 82 iar Barry sa fie acolo sa-L preia.
La vremea aceea eram director adjunct pe cercetare
la departamentul de asigurari sociale din New York.
Cand ne-am mutat, eram atunci
la cel mai de sus etaj populat din cele doua turnuri.
Stiam ca va fi o echipa in fiecare turn
si ca echipamentul imi va fi trimis mie.
apoi trebuia transportat mai sus inca 28 de etaje.
Operatorul de la liftul de marfa nu L-a auzit prea bine pe maistru
care strigase la 82!
Si chiar daca era scris in clar pe factura si pe colet
A intrebat din nou grupul, La ce etaj spuneati?
Pe loc m-am gandit si am spus clar, 104!
Bine, ma rog. Aveti grija la maini, si s-au inchis usile.
Eram intr-o cutie de placaj, intr-un lift temporar de marfa,
urcand
era intuneric si era o calatorie spre Rai.
intunericul a devenit gri
Apoi o zona de gri s-a luminat.
Am vazut un patrat luminos. Era cerul.
Am ajuns la cateva etaje sub acoperis
cu tot echipamentul.
Annie a venit in birou si mi-a spus ca
printr-o mare sansa
au ajuns la liftul de marfa
si au dus tot echipamentul cu 20 de etaje mai sus.
Acum eram la un etaj pustiu, 104.
Primul lucru de facut era sa scoatem echipamentele.
Dintr-odata, am auzit un paznic.
M-am uitat si am vazut o prelata.
L-am apucat pe Jean-Francois si L-am aruncat dedesubt
si L-am auzit gemand - Argh!
Era un loc deasupra custii liftului deasupra unui hau de 400 de metri.
Ce? Ne bagam dedesubt? Da, trebuia sa ne ascundem sub o prelata.
Donald a inceput, Stati asa, piciorul, tine asta, unde sa ma duc?
E ca si cumsub imboldul momentului am spus,
Stii ce? Nu pot face asta
iar el zice, Bine, da-i drumul.
Du-te repede! Ma intreb cine a fost mai fericit, Donald sau eu? Oricum, pa-pa, Donald
O veselie necontrolata.
Sunt asa de fericit ca nu a trebuit sa fac asta.
Am fugit la vale pe scari, 110 seturi de scari.
A fost ca in vise, cand nu atingi pamantul.
A fost atat de frumos.
Eram asadar sub prelata, morti de frig.
Nu trebuia sa murmur catre Jean-Francois, Nu misca.
Simtea asta in legatura corporala dintre noi.
Venise paznicul. Ne vazuse?
Ne auzise? Vazuse prelata miscand?
Dar paznicul vine, se sprijina de un stalp din structura
si pare a fi la 1 metru de noi.
Aud parazitii din receptorul lui, apoi aud cum isi aprinde o tigara.
Zgomotul brichetei si primul fum expirat
sunetul produs de jarul tigarii
Parea ca mi se apleaca la ureche.
Eram congelati. Nu mai respiram.
Am asteptata sa se faca 6-6:30.
Apoi am inceput sa urcam.
N-am vazut pe nimeni pe scari sau sub acoperis.
Parea destul de sigur.
Dintr-odata am auzit pe cineva venind dinspre scari.
Ne-am speriat ca naiba.
Am fugit sa ne ascundem, am sarit in ascunzatoare.
Am auzit pasi. iar am auzit zgomotul de fond de la receptor.
iar zgomotele erau confuze.
Uneori nu-L auzi vreo 10 minute.
Asadar, crezi ca a plecat. Dintr-odata iar auzi
il auzi tusind auzi zgomotul din receptorul portabil
iar sta langa ascunzatoare asadar nu puteam vorbi.
Asa ca am inceput sa scriem biletele.
Ziceam, Acum? Da? Sa mai asteptam.
Era neconfortabil, dar
odata ce intelegi ca nu ai de ales
incerci sa te adaptezi si astepti.
La momentul acela eram in costume. Costume oficiale.
Sa fii in costum si cu echipament greu
ascuns dupa un morman de cutii nu prea aveam o explicatie plauzibila.
daca eram prinsi atunci, asta ar fi fost tot.
Daca paznicul era prin preajma si se juca cu noi?
Daca astepta sa facem cea mai mica miscare pentru a sari pe noi?
Trebuie sa asteptam.
Pentru a-mi usura tortura, mi-am scrutat amintirile.
Aurul si noroiul, ani intregi plini de vise
luni de organizare.
Am rememorat trecutul pentru o vreme.
Ca va sluji scopului propus
si ca va promova nu numai prietenia intre state,
ci si prietenia si comunicarea intre natiunile lumii.
Era ianuarie 1974.
M-am urcat pe acoperisul casutei mele si am urlat Vin in America!
in clipa in care am iesit din metrou, urcand scarile si privindu-Le,
Am stiut ca nu e niciun vis.
Am stiut ca era Visul meu s-a pulverizat instantaneu.
imposibil Era evident imposibil.
Nu numai sa mergi pe sarma la aceasta inaltime, probabil ca nu la asta m-as fi gandit,
dar sa transporti aproape o tona de echipament in secret,
sa intinzi o sarma ore intregi, sa o tensionezi,
era desigur un efort supraomenesc.
Dar ceva ma atragea inspre acest scop.
Jim Moore
Asta se intampla cand imi spunea despre proiect.
Zicea, Vreau sa intind o sarma intre cei doi Gemeni.
Am zis, OK, suna ciudat.
Nu mai cunoscusem pe cineva care sa mearga pe sarma,
asa ca habar nu aveam nici macar nu mi-a trecut prin cap
care ar fi fost consecintele unui astfel de eveniment.
Parea a fi o experienta amuzanta si m-am bagat.
Asa ca m-am trezit spunand, Sigur, sa ne apucam de treaba.
Cu prima ocazie, am luat liftul,
pana la etajul 86.
Am iesit afara, acolo era un paznic.
Zice, Ce cautati aici? Asa ca nu am putut continua.
Apoi am coborat cu liftul si ne-am dat seama,
ia s-o luam pe scari.
Am urcat cele 110 nivele de trepte pana sus.
Suntem pe acoperisul lumii.
Am vazut doua plansee de beton, putin populate de cateva constructii.
Fara gard, plasa, fara nimic, iar eu eram mort de frig.
Am vazut celalalt turn si mi-am imaginat haul.
Daca ar fi fost sa alerg pe planseu,
as fi cazut intr-o alta existenta.
Apoi am rationat incet, OK, e imposibil. Asta e cert. Asadar, sa ne apucam de lucru
Am facut poze peste tot, ne-am gandit,
Poate ca aici vom lega cablul, sau poate gasim un cablu util aici.
La ora aceea nu stia cum il va intinde.
in casa scarii am desenat o mica fresca,
ca si cum as fi avut nevoie de o dovada tangibila
care sa-mi arate ca parcursesem diferite etape
si ca ma apropiam de imposibil plasandu-ma pe acea sarma.
Am inchiriat chiar si un elicopter
iar Jim a venit cu mine si am facut poze ale acoperisului, ale echipamentelor de acolo
pentru a construi un model, pentru a masura.
Dar voiam pe de alta parte sa vedem daca e posibil.
Voia sa se situeze mai sus decat locul unde va merge pe sarma.
Era un fel de a-si pacali creierul pentru a elimina teama
prin a fi mai sus decat locul pe unde urma sa paseasca.
intr-o zi am primit o carte postala cu un W-World Trade Center.
Pe atunci nu auzisem de WTC
si trasase un fir subtire intre varfurile celor doua turnuri.
M-am gandit, Desigur, de aceea sunt turnurile acolo: pentru Philippe!
Acum am revenit in Franta.
in clipa in care am ajuns nici nu am trecut pe acasa.
Am fugit la Jean-Louis, vechiul meu prieten, si i-am zis, am o idee noua.
Stiam ca legal e imposibil s-o facem.
Adica, nimeni nu-L cunostea pe Philippe Petit.
Nimeni nu ne cunostea, noi voiam sa mergem acolo, sa intrebam,
Putem trage o sarma pe varful World Trade Center? Ar fi spus, Vira de-aici.
Asa ca am incercat sa obtin informatii de la Philippe.
Asadar, ai fost acolo,
mi-ai spus ca ai fost de 10 ori pe acoperis dar ce ai obtinut ca si
ce ai obtinut ca si informatie?
Avem poze, uite, putem pune sarma
nu stiu unde s-o pun, dar vom afla asta examinand pozele.
Asta e cea mai buna.
Acum un minut ai spus ca locul misuna de politai.
Asta-ti vor face dupa ce te vor incatusa.
O sa te puna sa speli geamurile in toate turnurile inalte.
Am inceput a recapitula mintal.
si mi-am dat seama ca nu stim nimic.
El nu era ghidat de senzatia impetuoasa a dansului dintre turnuri.
Ci de principiul, il voi ajuta pe Philippe. dar nu vreau sa-L ajut sa se sinucida.
Nu vreau sa fiu prins acolo si vreau sa reusesc nu sa sufar un esec
Asadar, din multiple motive care azi par nobile si de inteles,
a devenit un fel de Ne-am certat mult
Nu ai destule elemente, Philippe, pentru a construi un plan serios.
Asadar am plecat intr-o a doua vizita in America.
Mi-am petrecut timpul spionand Gemenii.
Cu toate fortele. Zi si noapte.
Mi-am notat tot, am umplut caietele cu notite si mazgalituri,
m-am uitat la vehiculele de marfa care intrau dedesubt pentru livrari.
Am intrat. Am gasit o cale de a ma deghiza in pauza de masa.
Se parea ca muncitorii vin cu masini normale
La un moment dat eram asa de preocupat de a spiona Turnurile,
incat am uitat ca e un santier,
N-am observat un piron care iesea dintr-un planseu.
Astfel, acel piron mi-a strapuns talpa. Trei zile in pat.
iata-ma in carje. Se poate crede ca sunt invalid.
Nu. Dimpotriva.
E minunat, o fiinta umana in carje! Ce univers!
Paznicii plini de solicitudine, Pot sa va ajut? Sa va tin usa.
Oamenii, atenti, Stati jos, luati-o incet Nimeni nu-ti mai cere actele,
Nimeni nu mai spune, Ce cauti aici? A fost fabulos.
Asadar, chiar dupa ce m-am vindecat
Am mai folosit carjele. intelegi?
Uneori mai vedeai omul care lasa carjele si alearga de ici-colo
pentru a masura ceva, apoi revenea si-si prelua carjele inapoi!
Odata, am mers acolo, sus, era un vant foarte puternic
nu eram prea sigur de ce ne aflam acolo, sus.
Abia aveam curajul sa ies prin lucarna
iar Jim, care se tinea de ceva, nu stiu cum
mi-a facut o poza atarnat de un stalp
pe acoperisul turnului, avand corpul aproape orizontal.
Vantul ma matura pur si simplu.
- Si daca? - infricosator.
A fost poate una dintre primele dati cand mi-am dat seama ce nebunie e acolo sus
ce conditii erau la inaltimea aceea si in ce ne bagasem.
Ce-o sa fie daca sunt acolo sus, dupa ce am aranjat totul si se intampla ceva?
Am inceput sa ma gandesc la acele lucruri cand ne apropiam de evenimentul propriu-zis
in principiu am spus Nu te pot ajuta sa intinzi sarma.
Nu pot fi parte a echipei care merge sus
Turnul Sud ora 8.10 pm
iata-ne
sub acoperisul World Trade Center, sub o prelata.
De fiecare data cand auzeam un zgomot era greu de spus
daca era un carton fluturat de vant
sau un paznic venind sau un aparat de emisie-receptie.
Am facut o gaura in prelata cu o agrafa iar apoi am largit-o
cu capatul conic al unui pix.
Apoi puteam vedea cu un ochi o parte din lumina ambientala
cazand pe figura supraveghetorului meu.
Ce ora e? S-a intunecat?
Am auzit zgomote, sa incercam sa iesim de sub prelata.
Piciorul lui era la nivelul nasului meu
iar piciorul meu era blocat intre bratele lui,
Eram complet incolaciti.
Cred ca se poate spune ca am ajuns sa ne cunoastem foarte bine.
Rareori am ajuns sa cunosc un barbat in acest fel!
Auzeam din ce in ce mai multe zgomote de pe acoperis. Voci, utilaje.
Turnul Nord ora 9.38 pm
Uneori foarte departe, alteori foarte aproape.
Dar era ca si cum cineva ar fi mers pe acoperis.
Doamne! Daca lucreaza si noaptea
ne-au blocat, nu mai avem cum sa dam lovitura.
Cu cat asteptam mai mult, cu cat ne ascundeam mai mult
cu atat mai putin timp ne ramanea sa facem ceea ce aveam de facut acolo.
Eram tensionati. Cred ca ne iesisem amandoi din fire.
Ca nici unul dintre noi nu avea ce sa caute acolo.
Ceva la el imi starnea neincrederea.
Nu era implicat total. Atunci de ce se afla acolo?
Mark Australianul
Cand am terminat universitatea, am zburat la Paris unde m-am intalnit cu Philippe
mi-a aratat un fel de schema extraordinara
si fotografiile acestei constructii care era ridicata in New York.
Acum era ceva mare. Si sarma era la fel de mare.
Stii, ma uitam la acest turn al turnurilor,
iar Philippe era asa de entuziasmat.
Asa ca am devenit, cred, unul dintre primii membri ai echipei sale.
Voiam sa simulez pe o pajiste imensa, un camp urias,
nu cele doua turnuri ale World Trade Center, pentru ca nu aveam destui bani,
ci doar schita si sa exersez!
Voia sa intinda un cablu
care sa corespunda exact distantei dintre cele doua turnuri.
Sa exerseze pe ea cat de mult posibil.
Chiar daca ratez, nu conteaza.
Cred ca aveam un fel de cazarma, o tabara de cantonament.
Ne petreceam mult timp acolo concepand, facand planuri
incercand sa ne imaginam cum sa facem chestia asta functionala in toate aspectele.
Cineva i-a povestit despre elasticitatea cladirii.
Despre faptul ca vantul poate face turnurile sa oscileze.
A fost un moment de mare ingrijorare.
Asa ca le-am cerut prietenilor mei sa zgaltaie cablul
iata-i pe Mark Australianul, si pe Jean-Louis, Annie.
Saream pe aceste fire.
incercam sa-L dam jos pe Philippe se pe sarma.
World Trade Center era extraordinar,
pentru ca intre turnuri erau 61 m,
si problema era, cum sa arunci o sarma pe distanta asta?
Uite cam ce se va vedea. iti place?
Am incercat sa gasim o cale de a arunca un obiect,
apoi puteam trage o coarda subtire apoi una mai groasa, apoi o funie,
si apoi, eventual, sarma.
La un moment dat m-am gandit la un mic avion teleghidat.
Fotbal si baseball, trebuia sa invatam sa jucam baseball
cu doua luni inainte de a putea face asa ceva. Nu.
La un moment dat, Jean-Louis a venit cu o idee stupida.
Nu L-am lasat sa termine fraza si a zis, Philippe, ce zici de un arc si o sagea?
Am facut o gaura mica in capatul sagetii,
de aceasta sageata am prins o sarma monofilara sau ata de pescuit.
ideea era ca Jean-Louis ar fi trebuit
sa trimita sageata de pe o cladire pe alta.
Apoi, desigur, cand am incercatn-a mers.
E aproape inutil. Sa facem una ca lumea.
in final am conceput un mosor de forma conica,
astfel incat firul sa se desfasoare liber prin aer.
Minunat! La fix. Exact!
Ca si copil, imi placea sa ma catar peste tot.
Las psihiatrul sa explice de ce. Poate ca voiam sa-mi depasesc timpurile.
Poate ca voiam sa vad lumea dintr-o alta perspectiva.
in sufletul meu eram un explorator.
Cine stie si cui ii pasa, dar eram un mic catarator,
si nimeni, nici parintii, nici profesorii nu ma puteau opri.
Am auzit despre acrobatii care merg pe sarma,
imi erau prezentati ca barbati si femei aparte care strabateau aerul rarefiat.
Ma gandeam, Asta nu e nimic. Pot sa fac si eu asta pe franghii.
La naiba! Daca as putea controla asta. inca vreo cativa pasi si va fi bine.
in personalitatea lui Philippe, a fost si exista tipologia de baiat rau.
A avut parte de o educatie foarte stricta.
Si nu ar fi ratacit niciodata prea departe pe cai ilegale.
Dar ii facea o mare placere sa-si ofere oarece 'libertati'.
Un tip extravagant, creativ,
asa incat fiecare zi era pentru el ca o opera de arta.
Ceea ce-L starnea cel mai tare in aceasta escapada
in afara de frumusetea spectacolului
era faptul ca semana cu jefuirea unei banci.
iar asta ii producea o placere enorma.
Nu. Pentru ca nu e
Progresiv, lucrurile au devenit mai serioase
pentru ca trebuia pus la punct un plan functional.
Apoi au inceput discutiile intre Jean-Louis si Philippe
Discutii in contradictoriu.
Mark spunea, daca deschide cineva usa de la scari
si vede un tip serios, posac, cu o chestie marenu e bine.
Ascultati. Pe scari putem fi vazuti de oricine.
asa ca trebuie sa fim o combinatie de functionari si muncitori.
Cred ca e perfecta. Asta e perfecta. iar asta e inutila.
intram pe usa principala, indiferent cum o vom face.
Smecheria va fi la ultimul etaj la iesirea din lift.
Ar fi bine sa fim imbracati in functionari.
- Nu! Ca si muncitori - Stai! Lasa-ma sa termin!
Era aproape imposibil sa ne imaginam
cum vor patrunde nedepistati in turnuri.
Nici macar nu stiau cum aveau sa intre.
M-am gandit la asta de la inceput,
Jean-Louis resimtea o responsabilitate enorma.
Si nu L-ar fi lasat pe Philippe s-o faca in felul lui,
poate pentru ca resimtea ca Philippe nu era pragmatic.
Nu! Am fost complet idioti.
Jean-Louis stia ca-L sprijineam
iar Philippe stia de asemenea ca-i luam partea lui Jean-Louis.
Mult inainte de Vary,
Annie voia sa obtina o invitatie la New York
folosind tandretea, santajul amenintarile, insultele si lacrimile.
Dar trebuia sa ma detasez complet, sa am libertate absoluta.
Trebuia sa fiu un naufragiat pe insula pustie a viselor mele.
13 mai 1974
Am mers cu Philippe la New York.
Mi-amintesc ca ne uitam prin geamul aburit al avionului
si vedeam de departe Gemenii.
Batusem atata drum, pentru asta ne aflam aici.
Metropolis, Franta publicatia numarul unu in urbanism.
Pregateam portretul unui muncitor
cum erau cei care construiau World Trade Center in New York.
Reporterul acreditat, Philippe Petit, va solicita colaborarea pentru acest articol
Mi-a spus ca era un ziarist francez,
si nu mi s-a parut normal sa-i spun,
Arata-mi acreditarea
Voia sa scrie un articol despre World Trade Center pentru ziarele franceze
si avea si doi fotografi cu el, credeam ca e o reclama buna.
Aveti incredere in cladirea asta?
E sigur acolo sus? Adica daca poti sa cazi? Nu, e sigura!
Era genul de australian pletos
si cu francezul fragil, care abia vorbea engleza,
ne dadeam ziaristi,
L-am cooptat si pe Jim Moore ca si cameraman.
A fost interesant pentru ca
ne dadeam drept ceea ce nu eram
si ne-am descurcat de minune a fost minunat.
Cand se schimba conditiile atmosferice in timpul lucrului,
va opriti pentru ca nu mai puteti lucra?
Daca incepeti ziua de lucru si vremea se strica brusc?
Trebuie sa terminam ce avem de facut.
Deci lucrati sus, in conditii potrivnice
- Si nu va e teama? - Nu, nu prea.
imi amintesc ca Jim se comporta ca si cum i-ar fi facut poze unui muncitor,
apoi a pus aparatul jos si a fotografiat un pilon
sau un punct de ancorare sau chestii din astea.
Turnurile nu erau colt pe colt.
Erau asezate piezis, ceea ce era o problema pentru mine: unde sa pun sarma.
in principiu, e un cablu intre doua acoperisuri.
M-am decis sa prind cablu de ceea ce credeam ca e cel mai solid suport
de pe acoperis,
si urma sa leg sarma aici in Turnul Sud.
Un cablu foarte lung intre doua cladiri oscileaza lateral.
Sus si jos,
si mai este o miscare aproape invizibila de torsionare intrinseca.
Asa ca am nascocit un fel de ghidaj, in limbajul circului.
E un cablu de tensiune perpendicular pe axa sarmei
care coboara pana la sol.
Chiar si cu aprobare, nu aveam cum sa tragem un cablu de 400 m pana la sol.
in plus, aveam nevoie de o pereche. Aici unul si aici al doilea.
Stiam ca nu pot ajunge jos.
Solutia era tensionarea asimetrica.
Care arata cam asa. Aici prindem initial.
Fiecare fir ghid are doua brate, unul mai scurt si unul mai lung.
Asa ca am hotarat ca asta era cea mai buna solutie in acea situatie.
Acum ma pregateam pentru eveniment
28 mai 1974
O vom face.
Am ajuns sambata iar lovitura era programata pentru luni.
era din ce in ce mai pregatit,
dar actiunea in sine nu era pregatita.
eram foarte frustrat din acest motiv.
Stiam ca trebuie sa actionam rapid si stiam ca nu avem nimic.
Jean-Louis voia sa stie. Ai facut ce te-am rugat?
Ce raspund daca paznicul? iar eu nu-i raspundeam.
Asa ca imi ataca lipsurile in pregatire,
in timp ce eu simteam ca ma pregatisem cu prisosinta.
Ma gandeam ca, cu cat stam mai mult acolo, cu cat intelegeam mai mult
ca era un scop ambitios, ceea ce voiam sa facem.
Realizam ca nu eram pregatiti.
mai fin, trebuie sa punem surubul
Nu m-am indoit niciodata de talentul lui Philippe, de valoarea lui pe sarma.
Ma ingrijora neprevazutul.
daca am nevoie sau nu de firul ghid
America are o societate discutabila.
Uciderea fara premeditare, suicidul asistat.
putin. Apoi le lasam pe toate jos.
Nu voiam sa fiu implicat in moartea unui prieten.
Se vedea clar ca nu eram pregatiti.
Toata lumea realiza asta, mai putin Philippe, atunci am renuntat.
Evident ca fara Australian,
evident, totul era un dezastru.
i-am spus, Philippe, ce crezi
E 30 mai si trebuia sa dam lovitura azi.
Crezi ca o putem face asa?
A spus nu.
A spus, Nu, evident e imposibil.
Am spus, Nu, nu e imposibil. E posibil si suntem foarte aproape.
Daca iti doresti ceva, nimic nu e imposibil.
Repeta mereu, Voi reveni. Ne vom pregati si o vom face.
Prima incercare esuase.
M-a chemat si mi-a cerut sa vin la el imediat.
Desigur, rolul meu era sa-L incurajez.
A fost mereu o problema de a incerca sa inteleg
ce-i trecea prin cap si sa-L incurajez.
Asta era treaba mea si era extrem de solicitanta.
Si-a petrecut noaptea uitandu-se la TV.
Se uita numai la filme politiste, cu jafuri asupra bancilor,
povesti despre politisti si infractori.
Sunt convins ca se mentinea astfel in forma.
Cauta sa devina mai puternic,
pentru a putea patrunde in turnuri.
A revenit iar si iar,
la World Trade Center, in holul principal.
iar Philippe a observat cu multa atentie
cum intrau oamenii, cum prezentau permisele etc.
Facea cat mai multe observatii.
L-am vazut in hol.
Era cineva care nu avea ce cauta acolo
cineva care iesea in evidenta. Era un fel de
juxtapunere eronata Era foarte straniu.
Philippe, ma bucur sa te revad.
Se numea Barry. Ma vazuse jongland pe strada, in Paris.
A inceput sa-mi povesteasca despre aventurile lui cu mersul pe sarma.
Cred ca la un moment dat am spus, daca te gandesti s-o faci la World Trade Center poti sa uiti.
Dar avea un fel de a te atrage in lumea lui.
Cred ca sunt genul care nu se da inapoi de la a face chestii putin
oarecum ilegale.
Barry a sunat si a spus, Philippe, imi pare rau sa-ti zic,
dar s-a schimbat sistemul de paza la World Trade Center,
acum avem nevoie de permise.
Dar din intamplare, al meu e scos din invelitoare.
si n-ar fi o problema sa ti-L las pentru cateva ore.
A facut o treaba de artist la copiere
si a realizat un permis cu poza lui pe el.
David zis Donald cantaret rock
intr-o zi m-a sunat si mi-a spus, Am gasit 2-3 americani.
Sunt nebuni, sunt minunati si sunt gata sa te ajute.
Am cunoscut doi tineri americani, Donald si Chester.
Ne-am intalnit cu Petit iar eu aveam un prieten pe nume Alan Welner
care fusese coleg cu el la liceu.
Mereu cauta aventura. Mereu.
Cred ca si Petit stia ca tipul asta era de stofa buna.
Alan zis Albert Expertul
inteligent, desigur. Cu picioarele pe pamant isi cunostea limitele.
Partenerul ideal.
Era insistent. Se baga in seama.
Facea o reclama disperata
in genul celor care inchiriaza case de vacanta.
Stiam ca e fie nebun fie escroc dar parea destul de inofensiv.
La momentul acela nu prea L-am luat in serios.
Trebuia sa exersez putin pe sarma,
si trebuia sa le arat prietenilor americani
cum sa ancoreze cablul, cum sa-L ajute pe Jean-Louis.
Atunci L-am vazut pe sarma.
N-am mai vazut asemenea concentrare.
Si cred ca nu am mai vazut asa ceva nici pana azi.
Fata i se transforma intr-o masca de concentrare fara varsta.
Devenea un fel de sfinx. Era uimitor.
O facea frumos si calm.
De fapt chiar o facea cu ochii inchisi.
Asta facea el. Tot ce-mi spusese era adevarat.
Eram foarte ingrijorata.
Echipa includea personaje complet nepotrivite.
Acum nu-mi amintesc cand am stabilit data
dar am fixat-o pentru 7 august.
Jean-Louis mi-a amintit de Notre Dame,
mi-a spus ca va fi aproape la fel,
Aceeasi escapada, dar de data asta in New York, la World Trade Center.
Nu mi-a spus mai multe,
m-a intrebat numai daca vreau sa vin sau nu.
Jean-Louis a ajuns iar eu m-am dus sa-L iau de la aeroport.
Era cu Jean-Francois, de care-mi aminteam, desigur.
Era adorabil, numai zambet.
Nu punea intrebari. Ne urma. Venise sa ne ajute.
Cand am ajuns la New York cu trenul de Boston,
la un moment dat am trecut pe langa Empire State Building.
atunci am privit in sus,
Am vazut cat de inalta era Empire State Building
si m-am ingrozit.
Au inceput sa-mi tremure picioarele! Eram ingrozit.
Mai ales cand mi-am dat seama ca World Trade Center era mai inalt.
Am pastrat totul in mine, dar eram ingrozit.
Cand eram un pusti
visam la Phillip Marlowe
Cand s-a intors Jean-Louis, tensiunea a crescut enorm.
Devenise de nesuportat.
Problema era echipa.
ma face dependent de arma
i-am cunoscut pe primii doi.
Unul dintre ei era muzician celalalt cred ca era tamplar.
Aratau ca niste amarati. imi pare rau, dar
Cand i-am vazut, am exclamat in gand, Doamne!
Noaptea de dinaintea loviturii, au ajuns in apartament
intr-o stare jalnica.
Unul din ei era drogat.
Era dus de tot, pierdut intr-un nor de fum.
Jean-Louis era disperat. La fel si Philippe.
Probabil ca trasesem la un joint.
Aproape sigur.
Am tras la joint timp de 35 de ani.
Nu am niciun motiv sa cred ca in ziua aia facusem pauza.
Cand Jean-Louis L-a cunoscut pe Albert, a intuit ceva,
Am citit asta pe fata lui Jean-Louis. Nu avea incredere in Albert.
Ai presentimente legate de unii oameni.
Uneori te inseli, dar nu ai ce face.
Ne-am dat mainile, ne-am salutat.
Ei nu vorbeau engleza, eu nu vorbeam franceza.
Asa ca nu erau prea multe de spus.
Doar, incantat de cunostinta, noroc, sa facem ce trebuie facut.
ora 11.08 pm, 6 august
Cand am simtit ca intregul etaj era cuprins de liniste
si ca se inserase m-am aventurat afara.
inchipuieste-ti sa stai 3 ore pe o grinda, nu mai poti merge. Ai nevoie de reeducare.
Un om normal care sta 3 ore pe o grinda nu mai poate merge.
Dupa un timp am spus, Nu mai putem astepta
i-am spus lui Albert, Stii ce? Ar trebui sa pleci,
pentru ca daca ma duc eu voi fi prins, si nu mai avem cum sa intindem sarma.
Sunt singurul care stie obiceiurile lui Philippe si cum se face treaba.
Asa ca se duce sus si revine dupa 5 minute.
Sunt sigur ca a spus, OK, sa mergem. S-o facem odata.
Asadar a spus, Minunat, nu stim de unde vine zgomotul, dar hai sa mergem.
Ne-am dus si am luat partea cea mai importanta a echipamentului.
Un acrobat pe sarma, are nevoie de o sarma. Un cablu.
Ne indreptam spre o casa a scarii foarte ingusta
el in fata, eu in spate.
Si, cosmar. Era un politai.
Politaiul avea ochii deschisi si se uita la mine!
Acolo era cineva la care nu ne asteptasem,
la un birou, in penumbra.
M-am hotarat sa-L opresc. Dar ma tragea.
Pe cat ma straduiam sa-L opresc, pe atat ma tragea mai tare.
Ce se intampla?
A fost imposibil sa-L fac pe Jean-Francois sa se intoarca.
Sa jucam atunci acest joc. Sa continuam.
Nu ne auzeam pentru ca eram desculti.
Cand am ajuns sus i-am soptit, Ai vazut paznicul?
A spus, Sigur ca da, si am vrut sa te avertizez tragandu-te.
Dar de ce opuneai rezistenta?
imi amintesc bine de imensitatea New York-ului! inaltimea!
Statuia Libertatii, cladirea ONU, toate pareau asa de mici.
A fost magnific.
Si zgomotul era minunat cu sirenele politiei cat era noaptea de lunga.
Totul era atat de viu!
iar noi eram regi!
Cel mai frumos moment a fost atunci cand am zarit doua forme
doua siluete pe celalalt turn.
Am recunoscut imediat, in intuneric,
silueta lui Jean-Louis si pe cea a lui Albert. Reusisera!
Am fost fericit sa-i vad pe acoperis.
Si-mi amintesc mereu senzatia aceea,
ca esti pe acoperis, e bezna si e lumina aceea rosie pentru avioane
care se roteste si care e ca un metronom,
sugerand trecerea timpului.
Era o imensitate linistita
in mijlocul acestei nebunii, am capatat deodata speranta si buna dispozitie.
Apoi L-am pus ca pe un liliac
L-am pus pe Jean-Francois, cu capul in jos in deschiderea de la casa scarii.
i se vedea numai capul.
imaginati-va ce ar fi vazut paznicul daca ar fi fost treaz.
Ar fi vazut o teasta, privindu-L pe dos!
Mai intai cred ca mi-am pregatit arcul.
Am pregatit sageata si ata de pescuit apoi i-am asteptat.
Era un semnal pentru Jean-Louis care spunea, Sunt gata sa trag.
Si un semnal pentru mine care insemna, Am vazut semnalul, sunt pregatit.
Numar pana la 10 apoi trag.
Nu aveam un semnal pentru Nu suntem gata.
Nu ma gandisem la asta si nu eram pregatit.
- in sfarsit, au dat marele semnal. - Sunt gata.
Asteptam de atata timp, incat cand a dat semnalul,
am luat instinctiv arcul si L-am luat pe el la tinta.
Era aproape de marginea cladirii.
Am plecat dupa sageata.
Nimic!
Fara sa ma las coplesit, mi-am scos hainele
si m-am gandit ca voi simti firul pe pielea goala.
Cu inima indoita, m-am suit pe margine,
si am simtit jocul firului de pescuit mangaindu-mi coapsa.
Sageata se balansa instabil
chiar pe marginea coltului cladirii.
Un mic curent, si batea vantul,
ar fi facut-o sa cada.
Dupa cateva manevre de rutina, dupa ce
am intins funii din ce in ce mai groase,
primul lucru a fost sa aducem un sac de panza.
in care transportam un instrument necesar comunicarii, interfonul.
Jucaria de comunicare a fost pusa in functie.
Si auzeam vocea lui Philippes la celalalt capat.
A fost un moment important.
Acum ca eram toti patru la un loc, trebuia sa incepem treaba.
Paznicul pleca, asa ca Jean-Francois abia putea vorbi,
statuse destul de mult cu capul in jos.
Dar ne intoarcem, ne grabim, ne luam incaltarile.
iar acum aducem echipamentul, ca nebunii,
si am pus o capcana in casa scarii.
Va fi ca un ceas desteptator, Vine cineva pe acoperisul vostru.
La acel moment, totul era perfect. Nici macar nu era miezul noptii.
Urma o intindere normala,
adica in 3 ore totul urma sa fie perfect.
Suntem gata sa intindem sarma. Philippe are sarma pregatita.
Funia de nylon e in mainile noastre. Suntem gata.
La un moment dat, am dat drumul probabil la prea mult cablu.
La un moment dat am vazut sarma cum se duce cu un zgomot infernal.
Mi-am zis, Doamne, ce se intampla?
Era sa pierdem sarma.
L-am sunat pe Philippe, Ce se intampla? A zis, Da, n-o putem stapani.
Ceea ce era un eveniment nefericit.
De fapt, faptul ca nu vorbeam franceza
si nu puteam auzi detaliile negative a fost probabil spre binele actiunii.
A trebuit sa tragem
probabil mai mult de 100 de metri de sarma plus funia.
Nu-mi amintesc cat scoteam odata.
Probabil ca am tras tare pentru 1-2-3-4 minute,
si aveam acolo doar o mica portiune din acest cablu fara sfarsit.
Dupa jumatate de ora a devenit aproape imposibil.
Aveam mari probleme.
Cineva venea spre acoperis.
Jean-Francois a auzit si el, si s-a ascuns imediat.
L-am vazut, zacea ca un animal mort.
Ca si copil, te-ai jucat de-a v-ati ascunselea in parc
si te-ai ascuns dupa trunchiul unui copac urias?
Un politist vine spre acoperis.
Vine partenerul tau. Ocoleste trunchiul, se misca. Te misti si tu.
Se opreste, te opresti.
Omul ocoleste obstacolul din mijlocul turnului meu,
eu ma rotesc pe o directie diametral opusa.
Acest pas in doi poate continua perpetuu,
pana cand unul se intoarce si se ciocneste de celalalt.
Exact asta s-a intamplat.
Se intoarce, ma intorc. Se opreste, ma opresc. Continua el, o fac si eu.
Acum, desigur, daca s-ar fi intors!
V-ati ascunselea.
4.48 am, 7 August
Albert incepuse sa cedeze, sa caute motive
sa spuna, Nu, nu mai vreau sa fac asta. E imposibil. Nu vom reusi.
Era clar ca nu vom putea termina treaba, dar nu ne-am pus mintea cu el.
Era inutil.
Ar fi continuat, indiferent ce se intampla.
Era imposibil sa crezi ca vom reusi s-o tensionam inainte de rasarit.
inchipuiti-va, dupa luni de pregatire
dupa luni de eforturi, sa fii in sfarsit pe acoperis,
si sa trebuiasca sa te opresti din cauza sarmei.
Nasol!
La rasarit mi-am zis S-a terminat,
Am facut tot posibilul, acum sa plecam de aici.
Strazile erau pustii.
Am gasit un taxi care sa ma duca acolo.
Apoi am asteptat, alaturi de ceilalti.
Au ajuns si ceilalti membri ai echipei.
iar privirile noastre erau lipite de turnuri.
Eram atent la cea mai mica miscare,
dar nu puteam vedea nimic.
Era absolut ingrozitor.
Era o zi cetoasa si mi-am zis Naspa.
Nu era nici lipsita de vant. Batea binisor in dimineata aceea.
Se putea vedea cablul intins acolo
parea foarte, foarte slabit.
Trageam ca nebunul.
in sfarsit, era intinsa.
Dintr-un motiv anume, ultimul metru mersese mai usor.
in ciuda abandonului co-partenerului,
Jean-Louis a transmis imediat,
Philippe, am reusit. Am doua cleme. Am reusit, am ancorat cablul!
Dintr-o data am vazut un punct negru alunecand din inaltul turnurilor.
si nu stiam ce naiba e ne-am zis Doamne, ce e aia?
Apoi, deodata, am vazut o forma,
cazand, pentru o clipa.
Am vazut chestia aia cazand
si nu mi-a venit sa cred.
Mi-am spus, Asta e, te-ai pacalit tot acest timp.
A cazut de cum a parasit acoperisul Ar putea fi mort.
Apoi un mare suspin de usurare
era doar o haina.
Ne-am gandit: Probabil a aruncat ceva, e in regula
Sus, pe acoperisul lui Philippe era o roata mare de la utilaje.
De indata ce s-ar fi miscat liftul, am fi vazut roata invartindu-se.
Am strigat, Roata, roata! catre Jean-Francois. Roata!
Pentru ca am vazut roata gigantica pusa in miscare
stiam ca soarta mi-e pecetluita acum, iar timpul nu mai era de partea mea.
Atunci eram ingrijorat. Cred ca a fost prima oara cand mi-a fost frica.
Doamne, daca e epuizat, ca si mine
Poate nu era cine stie ce, dar pentru ce avea sa faca. Nu era grozav.
Sarma pe care am intins-o, a fost cea mai slaba realizare a noastra
a fost infricosator.
Cu totii ne-am gandit: Desigur era posibil sa cada.
Cu totii ne-am gandit dar nu am crezut asta.
Am gandit-o dar nu am crezut-o.
Atunci am luat o decizie
de a transfera greutatea de pe piciorul de pe cladire
pe cel de pe sarma.
M-am gandit ca acel pas va fi ultimul din viata mea.
Pe de alta parte, ceva irezistibil
ceva la care nici nu m-am obosit sa ma opun, ma chema catre acel cablu.
Moartea era alaturi.
Am inceput sa merg ca un acrobat care-si studiaza cablul.
Si in loc sa studiez intreaga lungime
sa vad primul fir ghid si sa continui
sa vad mijlocul instabil si periculos
sa vad cum e al doilea fir ghid
Nu, am ajuns la primul fir ghid si stiam destule!
Acum ma voi da in spectacol.
Am vazut cum se schimba la fata. Era foarte tensionat.
Dintr-o data s-a intamplat ceva s-a eliberat.
in acea clipa mi-am zis, Asta e. E in siguranta. E bine.
iar asta e
L-am vazut pe Philippe.
L-am vazut pe Philippe acolo sus, a fost extraordinar.
A fost atat de frumos.
A fost ca si cum ar fi pasit pe un nor.
Au fost momente uimitoare.
Cand s-a intins
ne-a infiorat imaginea lui Philippe asezat, acolo sus.
Un alt moment de forta a fost acela in care
A fost atat de frumos.
Cand a ingenuncheat.
A fost un moment in care a ingenuncheat si a salutat.
Am strigat: Uite! Uite!
Oamenii au inceput sa se adune dar nu se vedea.
M-au intrebat: Ce e? Ce vezi?
Am spus: Uite, un acrobat! Merge pe sarma!
La una din traversari m-am asezat pe cablu
si am facut ceva ce a uimit lumea.
Am privit in jos, la ceva ce nu voi mai vedea in viata mea.
Asa ca va spun, probabil e o minciuna, dar pentru mine nu e,
Am auzit si am vazut multimea. i-am auzit murmurul.
Dincolo de ceea ce va puteti imagina.
Era coplesitor.
Veneratia pentru acest eveniment
si dimensiunea coplesitoare a situatiei
m-au dus cu gandul in locuri nebanuite unde nu-mi prea pasa de el.
Era ceva magic. Era un sentiment profund.
Agentul Meyers si cu mine am observat.
un dansator pe sarma, pentru ca nu puteai spune ca merge
aproape la mijlocul distantei intre cele doua turnuri.
Cand ne-a vazut a inceput sa zambeasca si a ras.
Nu stiau cum sa reactioneze in fata unui echilibrist vizionar
care statea intins si dialoga cu pescarusii, asa ca s-au enervat.
Philippe i-a provocat, normal,
pentru ca asta e meseria lui, asta e caracterul lui!
S-ar fi apropiat de paznici sau de politie,
cei care incercau sa-L prinda,
apoi le-ar fi intors spatele si s-ar fi dus acolo unde nu puteau sa-L prinda,
pentru ca paznicii nu s-ar fi suit pe cablu!
Cand a ajuns la cladire L-am rugat sa coboare de pe cablu
in schimb el s-a intors cu spatele si a fugit inapoi spre mijloc.
Toata lumea era fascinata privindu-L.
Cand ne-am dat seama ca nu va reveni
pentru ca parea ca se simte atat de bine
i-am spus partenerului lui ca daca nu se intoarce
o sa vina un elicopter si o sa-L dea jos de pe cablu.
Partenerul lui i-a spus ceva
i-a vorbit in franceza pentru ca e francez.
Philippe!, ma intelegi
Zice, Politia vrea sa te dea jos, ar trebui sa te opresti.
Asta m-a infuriat mult dar de asemenea, mi-a salvat viata.
E cineva acolo care merge pe sarma
intre cele doua turnuri de la World Trade Center, chiar in varf!
Personal credeam ca sunt martor
la ceva nemaivazut in lume.
M-am gandit ca se intampla o data in viata.
Nu mai aveam niciun motiv sa mai stau pe sarma aceea, in plus
umiditatea si vantul se accentuau.
Prietenii mi-au spus ulterior,
Ai stat acolo 45 de minute. Stii ca ai traversat de 8 ori?
M-au apucat si m-au pus la pamant,
m-au incatusat, cu mainile la spate, am fost impins pe scari
a fost partea cea mai periculoasa a acestei aventuri.
Era sa-mi sparg capul pe scarile inguste care duceau la lift.
Am aflat de la autoritatea portuara ca a fost nevoie de 3 zile pentru a-L intinde.
As spune ca e un cablu de circa 1000 de dolari
si ca operatiunea de tensionare a fost magnifica.
- A spus de ce a facut-o? - Nu.
De ce ati facut-o? Voi explica
De ce? De ce? Si era o intrebare
din modul in care vedeam eu America, o alta intrebare cliseu, tipic americana.
Eu realizasem ceva magnific si misterios si ma alegeam cu pragmatic de ce.
Frumusetea era ca nu aveam un raspuns la asa ceva.
- De ce ati facut asta? - E al 1000-Lea de ce in dimineata asta.
Nu exista un raspuns.
Apoi m-au dus la expertiza psihiatrica.
Locul era un fel de laborator stiintific
unde nebunii se invarteau peste tot.
Asa eram, inconjurati de nebuni adevarati.
Doar ca nu eram nebuni, eram vedete!
Ceream apa, pentru ca eram deshidratat.
intreba Cand ati baut ultima oara?
Am spus, Esti nebun! Ai idee ce am facut?
Am dansat pe acoperisul lumii! Sunt pe prima pagina in ziarele din toata lumea!
300 de ziaristi asteapta sa-mi vorbeasca iar tu ma intrebi cand am baut ultima oara?
Esti complet ticnit!
Asa ca a notat, Tipul e normal. Doar ca i-e foarte sete.
Politia a luat totul in serios. i-au arestat pe Petit si camarazii sai.
Au decis sa-i acuze de violarea proprietatii si tulburarea linistii publice
Procurorul sef mi-a oferit o intelegere
Zice, Philippe, daca esti de acord sa faci un mic spectacol,
sa jonglezi cu trei portocale in fata copiilor
sa te filmeze pentru stiri, atunci renuntam la acuzatii
Sigur, am spus
Acum coboram scarile tribunalului.
in multime am vazut o admiratoare cu un zambet minunat.
A venit si si-a incolacit dragastos bratele in jurul gatului meu,
si mi-a spus tandru, Philippe, as vrea sa fiu prima persoana
care te intampina si care sarbatoreste cu tine.
Sa mergem, te voi urma oriunde
Am ajuns intr-un pat cu saltea cu apa intr-o mansarda,
si m-am abandonat pentru o clipa
placerilor trupesti! Dezgustator!
Dar, imi pare rau, si minunat in acelasi timp!
Prietenii ma asteptau. Annie, prietena mea
imi tradasem prietenii.
imi amintesc ca i-am sunat si le-am spus, Am multe interviuri, pe curand.
A fost o magnifica descarcare in placere.
apoi m-am intors, eram speriat de moarte, la prietenii mei,
cu un sentiment de vinovatie.
L-am vazut pe Philippe cum a descoperit ce inseamna sa fii faimos,
sa fie recunoscut si intampinat cu prietenie si entuziasm.
Oamenii traversau pentru a-i spune: Ne-ai facut un cadou pe cinste!
A fost atat de frumos!
A fost o gura de aer proaspat multumesc!
A fost extraordinar si cred ca in mintea lui Philippe,
multe lucruri s-au schimbat.
Sunt celebru in New York. Oamenii spun,
Tu esti cel care a mers pe sarma intre Gemeni?
Spuneam, Da, da, eu sunt. E incredibil!
Altii spunea, Tu esti cel care? Spuneam, Da, da da!
ei ziceau, Tu esti acela? ziceam, Da, da, eu sunt!
Sentinta judecatoreasca a fost destul de dura, cred.
Am fost expulzat din SUA.
Am vorbit despre asta in avion. Jean-Francois era fericit.
Spunea, Sunt pregatit pentru data viitoare. Am spus, Nu va mai fi asa ceva
nu vor mai fi astfel de povesti.
Ceva s-a rupt in aceasta prietenie.
N-a contat pentru ca
Pentru ca o facusem. Si pentru ca
Nimeni nu-ti poate lua ce s-a intamplat.
Si
S-a intamplat ca
A fost o poveste de dragoste.
dar a fost limpede
ca Philippe a trecut de un moment incredibil al vietii sale
si ca a inceput altceva, o noua viata.
Ciudat. Eu simteam la fel.
Relatia noastra trebuia sa se termine acolo
si era mai frumos asa.
Pentru mine e atat de simplu
ca viata trebuie traita la limita.
Trebuie sa exersezi razvratirea.
Sa refuzi sa te incadrezi in reguli, sa-ti refuzi propriul succes.
sa refuzi sa te repeti
sa vezi fiecare zi, fiecare an fiecare idee ca pe o provocare
si apoi iti poti trai viata ca si cum ai merge pe o sarma.
Philippe Petit, n. 13.08.1949 Nemours, Seine et Marne, Franta